У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2024 Справа №607/22524/24

23 жовтня 2024 року м.Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцька І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бачинська Наталія Орестівна, про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бачинська Н.О., звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Як вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру за №857437 від 21 жовтня 2024 року, боржник ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 .

З доданих до заяви документів, зокрема з витягу з реєстру територіальної громади від 07 жовтня 2024 року, сформованого Теребовлянською територіальною громадою, вбачається, що стягувач ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 .

В силу вимог ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до вимог пункту 4 Порядку

декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі Порядку), затвердженого постановою КМУ №265 від 07 лютого 2022 року, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини 1 ст. 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи позивача (у даному випадку стягувача) у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24 червня 2024 року у справі №554/7669/21 (провадження №61-5805сво23).

Водночас, стягувачем не долучено доказів на підтвердження факту декларування свого місця проживання на території міста Тернополя.

При цьому, долучений стягувачем акт обстеження житлових умов від 18 жовтня 2024 року не є доказом, що підтверджує факт декларування особою свого місця проживання.

Таким чином, судом встановлено, що боржник та стягувач зареєстровані в с. Долина Тернопільського району (раніше Теребовлянського району) Тернопільської області, що територіально відноситься до підсудності Теребовлянського районного суду Тернопільської області.

Відтак, подана заява про видачу судового наказу не підсудна Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Таким чином, на підставі отриманої судом інформації встановлено, що судовий наказ подано з порушенням правил підсудності, а тому у видачі судового наказу слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 слід відмовити у видачі судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Положеннями частини 1 статті 166 ЦПК України встановлено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 165, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу в даному випадку не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до безпосередньо Тернопільського апеляційного суду.

Повне ухвала суду складена 23 жовтня 2024 року.

Суддя І.М. Черніцька