КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/9407/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року, постановлену під головуванням судді Маркєлової В.М.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при перевірці місця реєстрації боржника суд некоректно заповнив дані щодо дати народження боржника ОСОБА_2 , відтак суд отримав відповідь про відсутність такої особи та, як наслідок, керувався помилковою інформацією.

Уважає звернення із цією заявою до Дарницького районного суду міста Києва за своїм місцем реєстрації таким, що відповідає вимогам закону щодо підсудності справи, а твердження суду першої інстанції про порушення правил підсудності, оскільки боржник за матеріалами справи зареєстрований в Черкаській області, помилковими.

Вказує, що суд невірно тлумачив положення статті 162 ЦПК України, ототожнюючи поняття «загальні правила підсудності» із загальною територіальною підсудністю, закріпленою в статті 27 ЦПК України.

Посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 червня2021 року у справі №904/5726/19.

Мотивуючи наведеним, просить ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні заяви про видачу судового наказу, суд вказав, що така подана з порушенням правил підсудності.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей. (а.с.1-14).

Згідно даних Витягу з реєстру територіальної громади від 09 травня 2024 року заявниця зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

З паспортних даних боржника убачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-13).

В матеріалах справи міститься відповідь №613863, сформована в підсистемі «Електронний суд» на запит судді Маркєлової В.М. з метою визначення підсудності у справі №753/9407/24, із якої убачається, що за параметрами пошуку « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 » особу не знайдено.

За положеннями частини 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заяву подано з порушенням правил підсудності (пункт 9 частини 1 цієї статті).

Згідно з частинами 5-7 статті 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи боржника.

Відповідно до положень статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що вжите у цій статті словосполучення «за загальними правилами підсудності» слід розуміти як право заявника у випадках, визначених цим Кодексом, звернутися до суду із заявою із застосуванням правил статей 27, 28 та 30 ЦПК України, оскільки «загальні правила підсудності» не варто ототожнювати із «загальною підсудністю», що визначена у статті 27 ЦПК України.

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 розділу 1 ЦПК України та поділяється на: загальну (за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача) - стаття 27 ЦПК України; альтернативну (за вибором позивача) - стаття 28 ЦПК України; виключну - стаття 30 ЦПК України.

За загальним правилом частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (частина 1 статті 28 ЦПК України).

Отже, аналіз вказаних норм дає можливість зробити висновок про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це форма підсудності, за якої позивач наділений правом за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Тобто ініціатор розгляду питання щодо стягнення аліментів на утримання дітей в судовому порядку наділений правом вибору суду, до якого він має намір звернутись із позовними вимогами, самостійно обираючи один суд із декількох вказаних законом.

З урахуванням наведеного, доцільно зробити висновок про те, що положення статті 162 ЦПК України вказують на необхідність застосування правил, закріплених у параграфі 3 глави 2 розділу 1 ЦПК України «Територіальна юрисдикція (підсудність)».

Установлено, що предметом поданої заяви є стягнення аліментів, а відтак заявниця вправі звернутися до суду, визначеного положенням частини 1 статті 28 ЦПК України.

З огляду на викладене, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, тобто виключно за місцем реєстрації проживання боржника.

Судом першої інстанції невірно розтлумачено положення статті 162 ЦПК України у поєднанні із нормами статей 27, 28 ЦПК України, адже заява про видачу судового наказу подається за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом, а не виключно за правилами загальної підсудності, відтак при визначенні підсудності заяви про видачу судового наказу суд безпідставно керувався лише приписами статті 27 ЦПК України.

Звертаючись до Дарницького районного суду міста Києва, ОСОБА_1 скористалась своїм правом на вибір суду за своїм зареєстрованим місцем проживання, як це передбачено частиною 1 статті 28 ЦПК України із дотриманням положень статті 162 ЦПК України.

Крім того, як установлено з матеріалів справи, здійснюючи перевірку відомостей щодо місця реєстрації боржника, судом некоректно введено параметри запиту та отримано відповідь про неможливість знайти особу ОСОБА_2 . Судом допущено помилку у даті народження ОСОБА_2 , а саме змість правильної дати народження « ІНФОРМАЦІЯ_3 » вказано помилкову дату « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

При постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не з`ясував правовідносин, що виникли між сторонами, не вжив усіх заходів для перевірки інформації щодо зареєстрованого місця проживання боржника, відтак зробив помилковий висновок щодо непідсудності справи Дарницькому районному суду міста Києва.

За таких обставин, колегія суддів уважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова