ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3573/22

Головуючий у першій інстанції Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/83/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Фетісової Н.В. від 29 травня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 04.06.2022 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 36 000 грн., які зобов`язався повернути до 01.12.2022 року, про що було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.С. Позивач стверджував, що у зазначений в договорі строк відповідач позичені грошові кошти не повернув. По закінченню строку для виплати ОСОБА_2 боргового зобов`язання за вищевказаним договором позики, ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього із проханням у добровільному порядку виконати зобов`язання, проте, станом на час звернення з даним позовом до суду, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, та у визначений строк не повернув позивачу суму позики, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 36 000 грн. в судовому порядку. За доводами позивача, станом на день його звернення до суду з даним позовом, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики на 11 днів, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 32,55 грн., та штрафних санкцій (подвійна облікова ставка НБУ) в сумі 542,47 грн. За даних обставин, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 36 575 грн. 02 коп. боргу за договором позики від 04.06.2022 року, а також понесені позивачем судові витрати по справі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.05.2023 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 36 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 976 грн. 82 коп. та 3 000 грн., понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні іншої частини позову, судом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року, та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову в повному обсязі. Апелянт просить стягнути понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу із позивача. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року ухвалено судом не у відповідності до статті 263 ЦПК України, є незаконним і необґрунтованим. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права щодо об`єднання позовів. Апелянт стверджує, що він своєчасно не отримував копії ухвал суду першої інстанції від 26.12.2022 року та від 03.02.2023 року про відкриття провадження у справі і закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. При цьому, фотокопії вказаних ухвал суду першої інстанції були отримані апелянтом 22.03.2023 року, і саме з цього часу почався відлік часу на реалізацію його прав, як відповідача. Апелянт вказує, що одночасно з даною цивільною справою у провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа №742/1371/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 04.06.2022 року недійсним, провадження в якій було відкрито 27.03.2023 року. За доводами апелянта, оскільки предметом розгляду цивільної справи №742/3573/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення коштів за договором позики від 04.06.2022 року, а предметом цивільної справи №742/1371/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є визнання договору позики від 04.06.2022 року недійсним, то дані позовні вимоги нерозривно пов`язані між собою, та від вирішення однієї з них буде залежати вирішення інших позовних вимог. Проте, суд першої інстанції безпідставно не об`єднав два позови в одне провадження, та відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи. Із посиланням на статті: 526, 626, 627, 1046, 1047 ЦК України, апелянт стверджує, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної обставини, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. За доводами апелянта, він не отримував грошових коштів від позивача, а уклав дані договори в рахунок завдатку за продаж об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_2 . Апелянт стверджує, що договір позики від 04.06.2022 року є недійсним, оскільки фактично грошей він не отримував, а сам договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 зобов`язувався через даний договір продати відповідну частину власності на нежитлові будівлі: склад будівельних матеріалів та туалет, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року. Також ОСОБА_1 просить стягнути на свою користь із відповідача понесені ним судові витрати, у зв`язку із розглядом даної справи у апеляційному суді.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.05.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, а саме, як вбачається із оригіналу нотаріально засвідченого договору позики від 04.06.2022 року, наданого позивачем на вимогу апеляційного суду, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.06.2022 року було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.Є., зареєстрований в реєстрі за №902.

Відповідно до п.1 вищевказаного договору позики від 04.06.2022 року, позикодавець ОСОБА_1 передав у власність, а позичальник ОСОБА_2 отримав від позикодавця грошові кошти у сумі 36 000 грн., що в еквіваленті, за згодою сторін по курсу 1 долар США - 36,00 гривень складає 1 000 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Підписанням цього договору ОСОБА_2 засвідчує факт отримання від ОСОБА_1 суми позики в повному обсязі.

Згідно п.2 вказаного договору позики від 04.06.2022 року, зазначену суму ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 в строк до 01.12.2022 року, за місцем його проживання або в іншому обумовленому сторонами місці, в національній валюті України готівкою, або за заявою позикодавця - в безготівковому порядку на його рахунок зазначений у заяві, в розмірі еквівалентному 1 000 дол. США за курсом їх продажу АТ КБ ПриватБанк на момент повернення.

За змістом п.5 даного договору позики від 04.06.20222 року, позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. В разі, якщо позичальник не поверне позичені кошти у встановлений строк, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, аналізуючи зміст укладеного сторонами правочину, дійшов висновку, що текст укладеного між сторонами договору позики від 04.06.2022 року містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача, також містить необхідні умови, зокрема, дату його складання - 04.06.2022 року, отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі - 36 000 грн., та зобов`язання щодо їх повернення - 01.12.2022 року. При укладенні договору позики від 04.06.2022 року між позивачем та відповідачем у письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний договір позики вважається укладеним між сторонами даного спору, та підлягає виконанню. Судом першої інстанції також було враховано, що згідно п.16 вищевказаного договору позики, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо умов позики, чинність правочину, порядку укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі, зміст статей: 524-533, 545, 598-600, 604, 605, 610-625, 1046-1052 ЦК України, статей: 65,74 Сімейного кодексу України. Отже, відповідно до змісту зазначеного договору позики від 04.06.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.С., ОСОБА_1 виконав зобов`язання перед відповідачем та передав грошові кошти ОСОБА_2 , який взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення не пізніше 01.12.2022 року. Судом першої інстанції було встановлено, що зобов`язання ОСОБА_2 в частині повернення грошових коштів за договором позики не були виконані, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором позики становить 36 000 грн., як було зазначено позивачем, і вказана сума боргу не була спростована відповідачем. При вирішенні судом першої інстанції даного спору по суті також було враховано ту обставину, що у квітні 2023 року ОСОБА_2 звертався до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, і ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, було залишено без розгляду, за заявою позивача ОСОБА_2 . Отже, відповідно до положень статті 1051 ЦК України, договір позики від 04.06.2022 року у встановленому законодавством порядку не визнано недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 04.06.2022 року, а також ті обставини, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув суму позики, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позову, та наявності підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь із відповідача суми позики у розмірі 36 000 грн. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції за період з 02.12.2022 року по 12.12.2022 року, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що відповідно до п. 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказані положення набрали чинності 17.03.2022 року. Таким чином, як вказав суд першої інстанції, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Суд першої інстанції констатував, що позовна заява подана до суду 22.12.2022 року, тобто, в період воєнного стану та після того, як вказані положення набрали чинності. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та штрафних санкцій за період з 02.12.2022 року по 12.12.2022 року, оскільки вказані вимоги не відповідають положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року, в частині щодо задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права щодо об`єднання позовів. Апелянт стверджує, що він своєчасно не отримував копії ухвал суду першої інстанції від 26.12.2022 року та від 03.02.2023 року про відкриття провадження у справі і закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. При цьому, фотокопії вказаних ухвал суду першої інстанції були отримані апелянтом 22.03.2023 року, і саме з цього часу почався відлік часу на реалізацію його прав, як відповідача. Апелянт вказує, що одночасно з даною цивільною справою у провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа №742/1371/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 04.06.2022 року недійсним, провадження в якій було відкрито 27.03.2023 року. За доводами апелянта, оскільки предметом розгляду цивільної справи №742/3573/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення коштів за договором позики від 04.06.2022 року, а предметом цивільної справи №742/1371/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є визнання договору позики від 04.06.2022 року недійсним, то дані позовні вимоги нерозривно пов`язані між собою, та від вирішення однієї з них буде залежати вирішення інших позовних вимог. Проте, суд першої інстанції безпідставно не об`єднав два позови в одне провадження, та відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи. Із посиланням на статті: 526, 626, 627, 1046, 1047 ЦК України, апелянт стверджує, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної обставини, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. За доводами апелянта, він не отримував грошових коштів від позивача, а уклав дані договори в рахунок завдатку за продаж об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_2 . Апелянт стверджує, що договір позики від 04.06.2022 року є недійсним, оскільки фактично грошей він не отримував, а сам договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 зобов`язувався через даний договір продати відповідну частину власності на нежитлові будівлі: склад будівельних матеріалів та туалет, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно статей: 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися із проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів) (постанови Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі №278/1621/21, провадження №61-13700св23, від 21.04.2022 року у справі №397/791/17, провадження №61-6572св19.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

У статті 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правомірності правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанови Верховного Суду від: 28 лютого 2024 року у справі №159/4766/21, провадження №61-15464св23, від 13 грудня 2023 року у справі №295/13310/21, провадження №61-12351св22, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження №61-30435сво18.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21, провадження № 61-14050св23, від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас, Законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна із сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість, заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, як вбачається із оригіналу нотаріально засвідченого договору позики від 04.06.2022 року, наданого позивачем на вимогу апеляційного суду, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.06.2022 року було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.Є., зареєстрований в реєстрі за №902. Відповідно до п.1 вищевказаного договору позики від 04.06.2022 року, позикодавець ОСОБА_1 передав у власність, а позичальник ОСОБА_2 отримав від позикодавця грошові кошти у сумі 36 000 грн., що в еквіваленті, за згодою сторін по курсу 1 долар США - 36,00 гривень складає 1 000 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Підписанням цього договору ОСОБА_2 засвідчує факт отримання від ОСОБА_1 суми позики в повному обсязі. Згідно п.2 вказаного договору позики від 04.06.2022 року, зазначену суму ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 в строк до 01.12.2022 року, за місцем його проживання або в іншому обумовленому сторонами місці, в національній валюті України готівкою, або за заявою позикодавця - в безготівковому порядку на його рахунок зазначений у заяві, в розмірі еквівалентному 1 000 дол. США за курсом їх продажу АТ КБ ПриватБанк на момент повернення.

Докази виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань за укладеним із позивачем договором позики, у матеріалах справи відсутні. При цьому, ОСОБА_2 вказує, що за договором позики від 04.06.2022 року він фактично грошей не отримував, а сам договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 зобов`язувався через даний договір продати відповідну частину власності на нежитлові будівлі: склад будівельних матеріалів та туалет, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Необхідно зазначити, що за вимогами статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16, Верховний Суд у постановах від 11 березня 2024 року у справі №610/1475/20, провадження №61-15794св23, від 17 січня 2024 року у справі №757/11883/18-ц, провадження №61-9790св22, зазначили, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним, відповідно до статті 234 ЦК України.

Фактичними та документально підтвердженими обставинами даної справи встановлено, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 04.06.2022 року, укладеним між позивачем ОСОБА_1 - позикодавцем та відповідачем ОСОБА_2 - позичальником. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.Є., зареєстрований в реєстрі за №902, що є належним підтвердженням факту укладення договору позики, та існування зобов`язання, яке виникло із договору позики.

Із наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається, що позичальник ОСОБА_2 до настання строку виконання зобов`язання, не оспорював укладений 04.06.2022 року договір позики.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду даної цивільної справи №742/3573/22, у квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину.

Ухвалами Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.03.2023 року у цивільній справі №742/357322 (а.с.44,45-46), у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про об`єднання цивільних справ в одне провадження та про зупинення провадження у справі, було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні клопотання сторони відповідача про об`єднання цивільних справ у одне провадження, суд першої інстанції в ухвалі від 29.03.2023 року вказав (а.с.44), що оскільки у справі підготовче провадження закрито, розпочався розгляд справи по суті, тому об`єднання справ в одне провадження буде суперечити положенням ч.3 статті 188 ЦПК України, відповідно до якої таке об`єднання допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду. Суд першої інстанції зазначив, що об`єднання позовних вимог в даному випадку не сприятиме процесуальній економії та швидкому розгляду справ, виконанню завдання цивільного судочинства та є недоцільним, зважаючи на те, що сумісний розгляд декількох вимог, навіть по суті таких, що стосуються одного і того ж предмету спору, розширює предмет доказування у справі, ускладнює розгляд та вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно не об`єднав два позови в одне провадження, та відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи, є необґрунтованими, та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного апелянтом рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року.

При цьому, ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.05.2023 року у цивільній справі №742/1371/23, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - залишено без розгляду, згідно поданої заяви позивача ОСОБА_2 до початку розгляду справи по суті (а.с.65-66).

Із вищенаведеного вбачається, що відповідно до приписів чинного Законодавства, договір позики від 04.06.2022 року, укладений між сторонами даного спору, у визначеному Законом порядку, недійсним не визнавався.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 129 Конституції України, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, є однією із основних засад судочинства.

Належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на підтвердження доводів апелянта відносно того, що за договором позики від 04.06.2022 року фактично грошей він не отримував, а сам договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 зобов`язувався через даний договір продати частину власності на нежитлові будівлі: склад будівельних матеріалів та туалет, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи в собі не містять, і таких доказів відповідачем суду не наадно.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 727/7659/21, провадження №61-808св23, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17, провадження №61-22315сво18.

Враховуючи вищенаведене, вирішуючи даний спір по суті вимог заявленого позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, вірно встановивши фактичні, документально підтверджені обставини справи, які мають значення для її вирішення, надавши відповідну оцінку доказам у справі, у контексті приписів статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, дійшов висновку, що текст договору позики містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача, також укладений між сторонами спору договір позики містить в собі необхідні умови, зокрема, дату його складання - 04.06.2022), отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі - 36 000 грн., та зобов`язання щодо їх повернення - 01.12.2022 року. При укладенні договору позики від 04.06.2022 року між позивачем та відповідачем у письмовій формі були погоджені всі істотні умови даного договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Таким чином, вказаний договір позики вважається укладеним, та підлягає виконанню. Судом першої інстанції також було враховано, що згідно п.16 вищевказаного договору позики нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо умов позики, чинність правочину, порядку укладання договору позики та його правові наслідки, в тому числі, зміст статей: 524-533, 545, 598-600, 604, 605, 610-625, 1046-1052 ЦК України, статей: 65,74 Сімейного кодексу України. Отже, відповідно до змісту зазначеного договору позики від 04.06.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.С., позивач ОСОБА_1 виконав зобов`язання перед відповідачем, та передав грошові кошти ОСОБА_2 , який взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення, не пізніше 01.12.2022 року. Судом першої інстанції було обгрунтовано встановлено, що зобов`язання ОСОБА_2 , в частині повернення грошових коштів за договором позики, не були виконані, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором позики становить 36 000 грн., як було зазначено позивачем у вимогах заявленого позову, і розмір вказаної суми не було спростовано відповідачем. Судом першої інстанції при розгляду даного спору по суті також було враховано ту обставину, що у квітні 2023 року ОСОБА_2 звертався до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, щодо укладення договору позики від 04.06.2022 року, і ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - було залишено без розгляду, за заявою позивача ОСОБА_2 . За даних обставин, відповідно до приписів чинного Законодавства, договір позики від 04.06.2022 року у встановленому Законом порядку не було визнано недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 04.06.2022 року, а також те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув позивачу суму позики, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь із відповідача 36 000 грн., заборгованості за договором позики.

При цьому, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції за період з 02.12.2022 року по 12.12.2022 року, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позову у вказаній частині є безпідставними, та не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Приймаючи до уваги зазначене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції від 29.05.2023 року щодо часткового задоволення вимог заявленого позову, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.05.2023 року - залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивач - адвокат Зарічна Л.А. просить стягнути з відповідача на користь позивача 6 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. При цьому, стороною позивача апеляційному суду надано: копію ордера про надання правничої (правової) допомоги від 17.08.2023 року; акт виконаних послуг до договору про надання юридичних послуг від 09.12.2022 року, укладеному між Адвокатським бюро Лариси Зарічної та ОСОБА_1 , згідно якого вартість послуг адвоката становить 6 000 грн., з яких: усна консультація - 1 000 грн. (30хв.), складання відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення копій документів, направлення пакету документів - 5 000 грн.(03 год. 30 хв.); квитанція про оплату позивачем вартості послуг адвоката в сумі 3 000 грн.; документи про підтвердження направлення вказаних документів відповідачу ОСОБА_2 .

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Зарічна Л.А. просить стягнути з відповідача на користь позивача 6 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. При цьому, стороною позивача апеляційному суду надано: копію ордера про надання правничої (правової) допомоги від 17.08.2023 року; акт виконаних послуг до договору про надання юридичних послуг від 09.12.2022 року, укладеному між Адвокатським бюро Лариси Зарічної та ОСОБА_1 , згідно якого вартість послуг адвоката становить 6 000 грн., з яких: усна консультація - 1 000 грн. (30хв.), складання відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення копій документів, направлення пакету документів - 5 000 грн. (03 год. 30 хв.); квитанція про оплату позивачем вартості послуг адвоката в сумі 3 000 грн.; документи про підтвердження направлення вказаних документів відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується із приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08.04.2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

В матеріалах даної цивільної справи міститься копія договору про надання адвокатських послуг від 09.12.2022 року (а.с.13-14), відповідно до якого представництво інтересів ОСОБА_1 здійснює Адвокатське бюро Лариси Зарічної. Пунктом 4.1. розділу 4 даного договору Порядок оплати послуг юридичної фірми визначено, що: Вартість послуг, наданих Замовнику Адвокатським бюро, визначається за домовленістю сторін у розмірі 17 000 грн. і відповідно до актів приймання виконаних робіт та встановлених рахунків. При цьому, позивачем до суду першої інстанції було надано акт виконаних послуг від 12.12.2022 року до договору про надання юридичних послуг від 09.12.2022 року, укладеного між Адвокатським бюро Лариси Зарічної та ОСОБА_1 (а.с.15), з якого вбачається вид правничої допомоги, витрачений на неї час та вартість, що, відповідно, складається із: усної консультації з вивченням документів - 1 год., вартістю 1 500 грн.; підготовка та складання позовної заяви про стягнення боргу - 4 год. 30 хв., вартістю 5 500 грн.; представництво інтересів позивача у Прилуцькому міськрайонному суді, вартістю 10 000 грн. Загальна вартість наданих адвокатським бюро послуг в суді першої інстанції становить 17 000 грн.

При цьому, необхідно зазначити, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції стороною позивача до стягнення з відповідача була заявлена сума у розмірі 17 000 грн., в рахунок відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, і вказана заява позивача була предметом розгляду суду першої інстанції, що знайшло своє відображення у рішенні суду першої інстанції від 29.05.2023 року (а.с.67-70).

Приймаючи до уваги викладене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн., не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 4.1. розділу 4 Порядок оплати послуг юридичної фірми договору про надання адвокатських послуг від 09.12.2022 року (а.с.13-14), визначено відповідний розмір гонорару Адвокатського бюро за надані ОСОБА_1 послуги у даній цивільній справі, і цей розмір зафіксовано в умовах договору - 17 000 грн. Про стягнення даної суми на його користь, у розмірі 17 000 грн., позивач просив суд першої інстанції, надавши суду акт виконаних адвокатом послуг від 12.12.2022 року, вартість яких становила 17 000 грн. (а.с.15), і вказане питання було предметом розгляду суду першої інстанції.

При цьому, необхідно зазначити, що стороною позивача не було надано апеляційному суду відповідної додаткової угоди до договору про надання адвокатських послуг від 09.12.2022 року, в якій би було визначено розмір та порядок оплати гонорару адвокатського бюро за надані позивачу послуги в суді апеляційної інстанції під час розгляду даної цивільної справи.

За даних обставин, у апеляційного суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 6 000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 06.05.2024 року.

Головуючий: Судді: