Провадження № 22-ц/811/3245/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

09 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Копняк С. М. (суддя-доповідач), Бойко С. М., Ніткевича А. В., вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні гаражем за адресою: АДРЕСА_1 -є шляхом повернення ключів від вказаного гаражу та забезпечення вільного доступу до нього.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю гаражу, яка складається з таких приміщень: гараж площею 20,8 кв. м., гараж площею 31,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 -є.

Рішення суду оскаржив керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області, подавши 25 жовтня 2024 року безпосередньою до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу в інтересах Львівської міської ради, вважаючи, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року апеляційну скаргу керівника місцевої прокуратури залишено без руху. Встановлено для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків строк десять днів з дня вручення ухвали. Роз`яснено, що у разі не усунення недоліків апеляційної скарги у встановлений судом строк, заявнику буде відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала мотивована тим, що прокурором у 2024 році оскаржується рішення місцевого суду, ухвалене у 2012 року. Тобто, через майже 12 років.

В обґрунтування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження прокурор посилається на те, що його клопотання про ознайомлення з матеріалами цивільної справи отримано Франківським районним судом м. Львова 26 вересня 2024 року та 08 жовтня 2024 року прокурор окружної прокуратури ознайомився із матеріалами справи, і в такий спосіб отримав копію рішення суду, про що зроблено відмітку у справі. Апеляційна скарга подана прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції 25 жовтня 2024 року, тобто в строк, визначений статтею 354 ЦПК України.

Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без руху, суд апеляційної інстанції, з посиланням на підпункт 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, вказав, що оскільки прокурор отримав копію оскаржуваного рішення 08 жовтня 2024 року, тому останнім днем подачі апеляційної скарги було 18 жовтня 2024 року, однак апеляційну скаргу подано 25 жовтня 2024 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження без наведення поважних причин його пропуску.

Ухвала від 15 листопада 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху доставлена до електронних кабінетів прокурора та Львівської міської ради 25 листопада 22024 року до 17 год. 00 хв.

27 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку прокурор подав до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка мотивована тим, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення. Відтак, подання апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту отримання копії рішення суду не може вважатися пропуском строку, визначеного статтею 354 ЦПК України. Додатково зазначає, що з метою дотримання частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурором 01 жовтня 2024 року скеровано на адресу Львівської міської ради лист з проханням надати інформацію та належним чином засвідчені копії документів, які її підтверджують, щодо вжитих або запланованих заходів стосовно оскарження в апеляційному порядку рішення місцевого суду у даній справі. Після спливу розумного строку для самостійного вжиття заходів щодо оскарження рішення суду та отримання листа Львівської міської ради від 24 жовтня 2024 року, окружною прокуратурою на наступний день 25 жовтня 2024 року подано апеляційну скаргу.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Системний аналіз змісту частини третьої статті 357 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що на підставі вказаної процесуальної норми суд має право залишити апеляційну скаргу без руху з двох підстав: 1) якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або 2) якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку (у разі її неподання разом з апеляційною скаргою) або вказати інші підстави для поновлення строку (за умови визнання судом підстав, вказаних заявником у клопотанні про поновлення строку, неповажними).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання касаційної скарги.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18) та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Частиною шостою статті 124 ЦПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Разом з тим вони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

У пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

15 грудня 2017 набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.

При цьому слід зазначити, що норми ГПК України у цій частині повністю уніфіковані з нормами ЦПК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала, зокрема у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), застосування правил, передбачених пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, щодо строків оскарження судових рішень, ухвалених судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до 15 грудня 2017 року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) зроблено висновок про те, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент вчинення таких дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.

У пункті 41 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-V стосувався випадків, коли після спливу присічного строку рішення суду першої інстанції оскаржила сторона спору, від імені якої у спірних правовідносинах діяв орган державної влади чи місцевого самоврядування, якщо така сторона брала участь у справі та була належно повідомленою про її розгляд.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У справі в якій вирішується питання про відкриття апеляційного провадження прокурор подав апеляційну скаргу в інтересах держави в особі Львівської міської ради як особи, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, проте, на думку заявника, оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки останньої.

Таким чином, припис абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, чинній на момент прийняття рішення суду першої інстанції, у цій справі є незастосовним, а підлягає перевірці питання дотримання особою, яка подала апеляційну скаргу строку на апеляційне оскарження, визначеного саме статтею 294 ЦПК України (в редакції 2004 року), а не строку, визначеного статтею 354 ЦПК України (в редакції 2017 року).

При дослідженні матеріалів цивільної справи (витребуваної судом апеляційної інстанції з метою перевірки доводів апеляційної скарги щодо дотримання строку на апеляційне оскарження), а також матеріалів апеляційного провадження (апеляційної скарги та доданих до неї документів) встановлено таке.

26 вересня 2024 року Франківським районним судом м. Львова одержано лист місцевої прокуратури від 25 вересня 2024 року про ознайомлення з матеріалами справи та надання можливості викопіювання матеріалів справи з метою необхідності вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду ухваленого у справі рішення, що зачіпає інтереси держави та, яка розглянута без участі прокурора.

В матеріалах справи наявна відмітка прокурора про те, що він ознайомився з матеріалами справи 08 жовтня 2024 року. Відомостей про отримання прокурором копії ухваленого у справі рішення, матеріали справи не містять.

Листом від 01 жовтня 2024 року, тобто до моменту ознайомлення прокурора з матеріалами справи, адресованого Львівській міській раді, останній повідомлено, що за наслідками опрацювання відомостей у Єдиному державному реєстрі судових рішень окружною прокуратурою встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала дана цивільна справа, за результати якої ухвалено рішення від 13 грудня 2012 року. З метою забезпечення можливості звернення прокуратури до суду в інтересах територіальної громади м. Львова в інтересах Львівської міської ради, прокурор просив надати інформацію та належним чином засвідчені копії документів, які її підтверджують, щодо вжитих або запланованих заходів стосовно оскарження в апеляційному порядку рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі №1326/10462/2012. Запитувану інформацію з копіями запитуваних документів, засвідчених належним чином, у зв`язку із обмеженим строком на апеляційне оскарження прокурор просив надати до 25 жовтня 2024 року.

Листом юридичного департаменту Львівської міської ради від 24 жовтня 2024 року прокурора повідомлено про те, що Львівською міською радою не вживались заходи стосовно оскарження в апеляційному порядку рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі №1326/10462/2012.

Апеляційна скарга подана прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції 25 жовтня 2024 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22) зазначено таке:

«8.24. Виконуючи вимогу частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор 27 грудня 2016 року звернувся до Тернопільського міського голови, який за Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» головує на засіданнях відповідної ради та формує порядок денний її сесій, з листом. У цьому листі звернув увагу на те, що Тернопільська міська рада самостійно не ініціювала питання про витребування нежитлового приміщення від ОСОБА_1 , що зумовлює необхідність вжиття Тернопільською місцевою прокуратурою заходів із представництва інтересів держави в особі Тернопільської міської ради шляхом звернення з позовом про таке витребування. А вже 28 грудня 2016 року прокурор через відділення зв`язку подав відповідний позов.

8.25. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її попередні висновки про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо(див. постанову від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38-40)).

8.26. Отже, бездіяльністю компетентного органу щодо захисту прав та інтересів держави чи територіальної громади є невжиття ним заходів для такого захисту протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення зазначених прав або інтересів, а не про лист прокурора. Питання про те, який строк вважати розумним, суд має вирішувати у кожному випадку з огляду на конкретну конфліктну ситуацію».

Враховуючи наведене, з огляду на матеріали справи, прокурором не наведено обставин та не надано відповідних доказів, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії, внаслідок чого ним безпідставно пропущено строк на апеляційне оскарження судового рішення, а тому наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження колегія суддів вважає неповажними.

Сам лише факт подання особою, не залученою до участі у справі, апеляційної скарги після спливу значного періоду часу (майже через дванадцять років з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення), за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження, не може вважатися беззаперечною підставою для відкриття апеляційного провадження.

Колегія суддів також вважає, що звернення прокурора з листом до Львівської міської ради, ще до моменту ознайомлення з матеріалами даної справи та отримання копії оскаржуваного рішення, в якому він просив надати інформацію щодо оскарження даного рішення та встановлення для органу місцевого самоврядування 25-ти денного строку для її надання, з огляду на розуміння прокурором, як професійним суб`єктом у спірних правовідносинах, строку на апеляційне оскарження, не вважатися розумним, а відтак не може бути поважною причиною його пропуску.

У цьому зв`язку, прокурором не наведено жодних причин неможливості подання ним апеляційної скарги у строк, визначений відповідним законодавством, після отримання копії оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Аргумент заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження про те, що в цій справі апеляційний суд повинен був застосувати процесуальні норми, які були чинними на час подання апеляційної скарги та розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а не на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного відповідачем рішення, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням підпункту 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, яким встановлено виняток із загального правила щодо строку оскарження рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 2004 року, а також релевантній судовій практиці Верховного Суду, наведеній судом вище в даній ухвалі.

З огляду на обставини даної справи, посилання прокурора в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження на праві висновки, викладені у зазначених ним постановах є безпідставними, оскільки не суперечать висновкам, наведених в цій ухвалі та фактично зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального права.

Наведені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-3254-1/10; від 06 листопада 2024 року у справі №1313/665/2012 та у справі № 462/5552/13-ц, а також від 03 грудня 2024 року у справі № 2-412/07 у подібних правовідносинах та висловлені щодо застосування пункту 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у поєднанні з положеннями статті 354 ЦПК України.

Враховуючи наведене у відкритті апеляційного провадження належить відмовити.

Керуючись статтями 260, 261, 357, 358, 381 ЦПК України Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про усунення перешкод у користуванні власністю.

Копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження надіслати учасникам справи. Заявнику надіслати копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: С.М. Копняк

С. М. Бойко

А.В. Ніткевич