Номер провадження: 22-ц/813/1735/24
Справа № 522/2499/23
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

переглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Головотюк Яни Олександрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта», третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта» ( далі ТОВ АН «Атланта»), третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів, в якому з урахування збільшення позовних вимог від 14 квітня 2023 року просила суд стягнути з ТОВ «АН «Атланта» на користь позивача грошові кошти в сумі 219 624,77 грн, з яких:

105 317,64 грн сума заборгованості з орендної плати за два місяці,

730 грн недоплачена сума орендної плати за лютий,

27 006 грн відшкодування збитків унаслідок пошкодження орендованого майна,

61 152 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення,

25 419,13 грн інфляційних нарахувань та 3% річних від прострочених сум грошового зобов`язання з орендної плати за договором, згідно ст. 625 ЦПК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 26 травня 2021 року між ОСОБА_1 яка діяла в своїх інтересах та інтересах її доньки ОСОБА_2 та ТОВ «АН «Атланта» було укладено договір оренди приміщення, площею 221,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , терміном на один рік. Остання орендна плата була внесена орендарем 15 лютого 2022 року в сумі 1 700 дол. США, а решту 25 дол. США було обіцяно позивачу передати у найближчий час. Згодом, у встановлений договором строк, в березні орендарем не було внесено орендну плату, аргументуючи це тим, що відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 відповідач до закінчення військового стану взагалі не повинен сплачувати орендну плату. 30 березня 2022 року позивачем було отримано документи від орендаря щодо розірвання договору оренди з 15 березня 2023 року у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Позивачем не було прийнято вищезазначену пропозицію щодо розірвання договору, оскільки відповідачем було порушено ряд умов укладеного між сторонами договору оренди. Пропозицій від орендаря щодо зменшення або звільнення від орендної плати на певний період, розстрочення, відстрочення платежів за орендною платою упродовж дії договору орендодавцю не надходило. До суду щодо розірвання договору орендар також не звертався. У ході тривалого спілкування та обміну пропозиціями щодо розірвання договору сторони 13 червня 2022 року склали акт прийому-передачі (повернення) до договору оренди приміщення від 26.05.2021, відповідач сплатив комунальні послуги у повному обсязі, проте невиконані зобов`язання орендаря з орендної плати за два місяці, щодо несплати орендної плати за лютий 2022 року.

Також, позивачка зазначила, у зв`язку із тим, що термін договору закінчився 26 травня 2022 року, а об`єкт оренди передано 13 червня 2022 року, то період користування річчю за час прострочення становить 18 календарних днів, а отже позивач має право на відшкодування неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, в розмірі 61 152 грн. До того ж, майну, яке було предметом договору оренди завдано шкоди орендарем, проте така шкода не була усунута самостійно, а отже, позивачка, також, просить стягнути з відповідача 27 006 грн в рахунок відновлення майна.

06 березня 2023 року адвокат Головатюк Яна Олександрівна в інтересах відповідача ТОВ «АН «Атланта» надала відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач з позовними вимогами не погоджується частково, вважає їх необґрунтованими, оскільки з введенням воєнного стану було припинено роботу єдиних держаних реєстрів, що унеможливило здійснення будь-яких операцій з нерухомістю. Фактично відповідач звільнив орендоване приміщення з 14 березня 2022 року. Позивач ухилялась від приймання приміщення. Орендар попередив за місяць орендодавця щодо розірвання договору з 15 квітня 2022 року шляхом направлення повідомлення рекомендованим листом, яке повернулось на адресу відповідача з відміткою за закінченням строку зберігання. Орендна плата за перший місяць оренди зараховувалась через 14 днів з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі, а не з 27.06.2021 по 26.07.2021, як зазначає позивачка, а приміщення було передано орендодавцем та прийнято орендарем 29 червня 2021 року. Отже, відповідачем визнається сума заборгованості за орендну плату з 27.02.2022 по 14.03.2022 в розмірі 1 848 грн. Щодо недоплати оренди за лютий 2022 року, то позивачка не надала жодних доказів на підтвердження цієї вимоги. Вимоги позивачки щодо відшкодування збитків, нарахування неустойки є безпідставними та нічим не підтвердженими.

15 березня 2023 року позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що сам по собі лист ТПП, на який посилається відповідач не є доказом існування у відповідача форс-мажорних обставин, як причини порушення/невиконання зобов`язань. Про зупинення роботи відповідач позивачку належним чином не повідомляв в тому числі про існування обставин непереборної сили під дією яких відповідач на його думку знаходився протягом трьох робочих днів, як встановлено п. 7.8 договору позивачку також не було повідомлено. Введення воєнного стану не вплинуло на стан об`єкту оренди та можливість його використання. Оскільки надіслана орендарем пропозиція щодо розірвання договору з 15 березня 2023 року була отримана позивачем 30 березня 2023 року, тобто підписання договору передбачалось задніми числами, до того ж додаткових умов до додаткової угоди про розірвання договору оренди відповідачем надано не було, не було зрозумілим на яких саме умовах сторони повинні були досягти згоди про розірвання договору, а отже прийняття наданої орендарем пропозиції за таких обставин могло призвести до порушення майнових прав позивачки та її дитини, яка є співвласником об`єкту оренди. Щодо недоплати частини суми оренди за лютий 2022 року, зазначила, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження оплати за оренду. Щодо відшкодування збитків унаслідок пошкодженого орендованого майна, відповідачем під час листування з позивачем 13 квітня 2022 року було надіслано розрахунки обсягу та вартості ремонтних робіт саме в розмірі 21 058 грн, а отже даний факт відповідачем був визнаний, проте шкода усунута не була. Термін договору оренди закінчився 26 травня 2022 року, позивачкою було вжито всіх можливих заходів щодо повернення свого майна, фактично 13 червня 2022 року відбулася остання зустріч з відповідачем, та об`єкт оренди було повернуто позивачці, а отже існують усі підстави для стягнення з відповідача неустойки.

Позивачка ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судове засідання з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Адвокат Головатюк Яна Олександрівна в інтересах відповідача ТОВ «АН «Атланта» в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, зазначив, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ТОВ «АН «Атланта», третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Суд стягнув з ТОВ «АН «Атланта» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати в розмірі 105 317 (сто п`ять тисяч триста сімнадцять) гривень 64 копійки;

стягнув з ТОВ «АН «Атланта» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 27 006 (двадцять сім тисяч шість) гривень 00 копійок відшкодування збитків унаслідок пошкодження орендованого майна;

стягнув з ТОВ «АН «Атланта» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 неустойку в розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення, яка складає 61 152 (шістдесят одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 00 копійок;

стягнув з ТОВ «АН «Атланта» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з орендної плати у розмірі 2 995 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 06 копійок;

стягнув з ТОВ «АН «Атланта» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 судовий збір в сумі 966 (дев`ятсот шістдесят шість) гривень 24 копійки. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Головатюк Яна Олександрівна в інтересах відповідача ТОВ «АН «Атланта» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею у письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивачки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Головатюк Яни Олександрівни в інтересах відповідача ТОВ «АН «Атланта» задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис №2801. Батьками зазначено: мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 .

Між позивачем та відповідачем укладений договір оренди приміщення б/н від 26.05.2021, згідно якого ОСОБА_1 передає приміщення площею: 221,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ТОВ «АН «Атланта» приймає його в строкове платне користування з метою використання його під офіс (а.с. 20-22).

Відповідно до п.п. 3.1. додаткової угоди до договору оренди від 26.05.2021 плата за використання об`єкту оренди встановлюється за згодою сторін у сумі 1 800 доларів за кожен звітний місяць. Плата за використання об`єкту оренди за кожен звітний місяць сплачується орендарем орендодавцю не пізніше 10 числа цього звітного місяця (а.с. 24).

Згідно Акту прийому-передачі до договору оренди приміщення від 26.05.2021, який складено 29 червня 2021 року ОСОБА_1 передала, а ТОВ «АН «Атланта» прийняло в строкове платне користування приміщення площею: 221,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

До матеріалів справи позивачем долучено роздруківки із додатку Viber, з яких вбачається, що фактично об`єкт оренди було передано позивачем відповідачу 09 червня 2021 року, проте Акт прийому-передачі було складено 29.06.2021 (а.с. 27-28).

Відповідно до листа за №31 від 14.03.2022, ТОВ «АН «Атланта» повідомляло ОСОБА_1 про необхідність припинення договору оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що позивачка наполягала на сплаті орендної плати незважаючи на виниклі форс-мажорні обставини, пов`язані з агресією РФ проти України. До листа долучено додаткову угоду про розірвання договору оренди від 26.05.2021, яка датована 14 березня 2022 року, у якій запропоновано позивачу розірвати договір оренди 15 березня 2022 року (а.с. 33).

До матеріалів справи відповідачем долучено поштове повідомлення за накладною №745 про повернення вищезазначеного листа з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 98-99).

Згідно листа направленого ОСОБА_1 до ТОВ «АН «Атланта», позивачка повідомила відповідача про те, що 30 березня 2022 року отримала його пропозицію від 14 березня 2022 року щодо розірвання договору з 15 березня 2022 року та те, що 18 квітня 2022 року отримала проекти додаткової угоди про розірвання договору оренди, додаткових умов до додаткової угоди та акту прийому-передачі (повернення) до договору (а.с. 54).

Із вищезазначеного листа вбачається, що ОСОБА_1 зазначила, що 26 квітня 2022 року нею на адресу відповідача було направлено пропозиції щодо внесення змін до проекту додаткових умов до додаткової угоди про внесення змін до проекту додаткових умов до додаткової угоди про розірвання договору оренди з урахуванням балансу інтересів обох сторін договору. Зазначила, що письмової відповіді щодо її пропозицій від відповідача не отримала. Також, у даному листі просила відповідача: здійснити ремонтні роботи щодо приведення приміщення у первісний стан самостійно, або забезпечити відшкодування орендодавцю ремонту в сумі 21 058,00 грн, згідно наданого відповідачем кошторису; забезпечити розрахунок за комунальні послуги у розмірі 14 443,00 грн.; сплатити заборгованість за орендною платою за березень та квітень 2022 року в сумі 3600 дол. США; зазначила, що орендна плата сплачена відповідачем при укладені договору оренди, в якості останнього місяця оренди покриває останній фактичний місяць оренди за договором травень 2022 року (а.с. 55).

Відповідно до Акту прийому-передачі (повернення) до договору оренди приміщення від 26.05.2021 датованого 13.06.2022 ТОВ «АН «Атланта» повернуло, а ОСОБА_1 прийняла приміщення площею: 221,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61).

До матеріалів справи позивачкою долучено фотографії приміщення яке було об`єктом оренди, з яких вбачається пошкодження майна (а.с. 130-137).

Згідно п.п. 4.1. ґ) д) договору оренди приміщення від 26.05.2021 орендар несе повну відповідальність за правильну експлуатацію і утримання об`єкта оренди в належному стані; в разі руйнування, псування та ін. об`єкту оренди з вини орендаря всі витрати на ремонт об`єкту оренди несе орендар (а.с. 21).

Щодо вимог про стягнення суми орендної плати за березень, квітень 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як убачається з матеріалів справи, сторони уклали договір оренди приміщення від 26.05.2021, строком на 1 рік та погодили плату за використання об`єкту оренди в додатковій угоді від 26.05.2021 в розмірі 1 800 дол. США.

Згідно ч. 2 п. 2 ст. 763 ЦК України кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до п.п. 6.4 договору оренди приміщення від 26.05.2021 орендар має право розірвати цей договір попередивши орендодавця за один місяць до дати такого розірвання.

Згідно п.п. 7.8 договору оренди приміщення від 26.05.2021 жодна із сторін не несе відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків за цим договором у зв`язку з існуванням обставин непереборної сили (перелік таких обставин встановлюється чинним законодавством). Сторона, яка знаходиться під дією обставин непереборної сили, повинна повідомити про це іншу сторону протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту настання форс-мажору.

Лист від 14.03.2022 на який посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, був отриманий позивачем 30 березня 2022 року, у даному листі містилася пропозиція відповідача щодо розірвання договору оренди у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, а також містилася пропозиція про розірвання договору 15 березня 2022 року, а отже відповідач пропонував позивачу розірвати договір датою, яка вже настала, що не передбачено договором оренди приміщення, який було укладено між сторонами 26 травня 2021 року.

Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про строк розірвання договору, оскільки відповідач позивачу направив лист засобами поштового зв`язку яке повернулося із зазначенням причини неотримання «за закінченням терміну зберігання», а отже, на його думку, договір вважається розірваним з 15 квітня 2023 року.

Суд не прийняв вищезазначені доводи відповідача, оскільки причиною повернення поштового повідомлення зазначено «за закінченням терміну зберігання», а це не є доказом належного інформування відповідно до діючого законодавства України, адже не свідчить про відмову сторони від одержання листа чи про його незнаходження за адресою.

Щодо форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач в обґрунтування причини розірвання договору оренди приміщенні від 26.05.2021, суд зазначив наступне.

Відповідачем визнається факт несплати орендної плати за період з 27.02.2022 по 14.03.2022. В обґрунтування своєї позиції щодо несплати орендної плати зазначив, що настали форс-мажорні обставини у виді військового стану, що стало перешкодою для здійснення діяльності, посилаючись на лист Торгово-промислової палати України вих.2024/02.0-7 від 28 лютого 2022 року.

Надавши належну юридичну оцінку доводам відповідача в цій частині, суд відхилив їх з огляду на наступне.

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно, ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», засвідчено, що військова агресія російської федерації проти України, яка стала підставою для введення воєнного стану є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по зобов`язанням за договорами, виконання яких настало і стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Водночас, вказаний лист носить загальний інформаційний характер, стосується невизначеного кола осіб та не є підставою для звільнення сторони договору від виконання зобов`язань за ним. В будь-якому разі сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, що саме через настання цих обставин сторона об`єктивно була позбавлена можливості виконати договірне зобов`язання. Саме по собі посилання відповідача на наявність листа Торгово-промислової палати України, як на наявність обставин непереборної сили без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини саме для спірних правовідносин та не звільняє відповідача від виконання покладених на нього зобов`язань за договором, оскільки приміщення, яке було предметом договору оренди не знищене та не пошкоджене, а відповідач не звертався до позивача із пропозиціями щодо внесення змін до Договору шляхом зменшення або звільнення орендаря від орендної плати на певний період.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що з урахуванням того, що твердження відповідача щодо розірвання договору оренди приміщення від 26.05.2021 з 15 квітня 2022 судом не прийняті, строк дії договору оренди закінчився 26 травня 2022 року, а приміщення, яке було об`єктом договору оренди фактично було передано позивачу 13 червня 2022 року, що засвідчено Актом прийому-передачі (повернення), вимога позивача про стягнення з відповідача 105 317,64 грн, що за курсом НБУ на день сплати відповідало 3 600 дол. США за березень, квітень 2022 року підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача недоплаченої суми орендної плати за лютий.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не обґрунтовано та не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження зазначеної вимоги, а отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні такої.

Щодо вимоги про відшкодування збитків унаслідок пошкодження орендованого майна.

Судом встановлено, позивачем долучено до матеріалів справи фотокартки, з яких вбачається пошкодження майна орендодавця.

Як убачається з матеріалів справи, а саме із скрін-шотів листування позивача з представниками відповідача, факт пошкодження майна позивача на день листування сторонами, визнавався відповідачем (а.с. 40, 41, 162). До того ж, із пропонованих відповідачем додаткових умов до договору від 26.05.2021 вбачається, що відповідачем було визнано вартість ремонтних робіт в розмірі 21 058,00 грн (а.с. 46).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 779 ЦК України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини ; у разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Відтак, суд відхилив доводи відповідача щодо скрін-шотів, які на думку відповідача, є неналежним доказом, з урахуванням наступного.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові у справі №753/10840/19 від 13 липня 2020 року дійшов висновку, що скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з додатку Viber є належними та допустимими доказами.

Так, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість та доведеність вимоги позивача щодо відшкодування збитків унаслідок пошкодження орендованого майна.

Щодо вимог про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, інфляційних нарахувань та 3% річних.

Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Як убачається з матеріалів справи, термін дії договору закінчився 26 травня 2022 року, а об`єкт договору оренди передано позивачу 13 червня 2022 року, отже з пропущенням встановленого договором строку, період користування річчю за час прострочення становить 18 календарних днів.

Посилання відповідача на те, що з березня 2022 року намагався повернути орендоване майно, а орендодавець ухилявся, штучно розтягуючи строки спростовуються матеріалами справи, оскільки з наданих позивачем скрін-шотів листування між сторонами, фотокарток вбачається, що між сторонами весь час велися переговори щодо умов розірвання договору. До того ж, станом на 06 червня 2022 року на вхідних дверях орендованого відповідачем приміщення була розташована рекламна продукція ТОВ «АН «Атланта» та графік роботи. Отже у суду відсутні підстави вважати, що орендоване приміщення було звільнено, як зазначається відповідачем з 14 березня 2022 року, оскільки на підтвердження зазначеного до суду не надано відповідних доказів.

Неустойка згідно ч. 2 ст. 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди). Про це зазначив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи №910/11131/19.

Також, зазначив, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Отже, з урахуванням вищезазначеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявленої вимоги позивачем щодо стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю.

За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, в період з 27.02.2022 по 07.02.2023 р.р. відповідач безпідставно користується коштами у розмірі 3 600 дол. США, що станом на день сплати відповідало за курсом НБУ 105 317,64 грн, що належали до сплати за оренду приміщення позивачці.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі №130/2604/18.

В силу наведеного, у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати лише 3% річних за користування грошовими коштами.

Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд враховав правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд розрахував 3% річних на суму заборгованості 3 600 дол. США, що станом на день сплати відповідало за курсом НБУ 105 317,64 грн.

Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3% х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році) (105 317,64 х 3% х 346/365 = 2995,06 грн.).

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, суд першої інстанції прийшов до наступних висновків, позивачем підтверджено заявлені вимоги належними та допустимими доказами, а саме те, що відповідачем тривалий час не виконувались зобов`язання по сплаті оренди, об`єкту оренди було завдано шкоди, яка не була у добровільному порядку відшкодована відповідачем, орендоване приміщення не було звільнено вчасно після закінчення договору оренди. На спростування викладених у позовній заяві обставин відповідачем належних та допустимих доказів не надано.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції про сплату судового збору №0.0..1 від 07.02.2023 встановлено, що позивачем при зверненні до суду із даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, які в даному випадку складають (196 470,07 / 219 624,77 *100)= 90%, отже 966,24 грн.

Посилання адвоката Головотюк Яни Олександрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що, оскільки відповідач попередив позивача про розірвання договору оренди приміщення листом №31 від 14.03.2022 та звільнив це приміщення 14 березня 2022 року, стягнення орендної плати в повному обсязі є безпідставним, розмір збитків внаслідок пошкодження майна не доведений, стягнення неустойки та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань є подвійним притягнення відповідача до відповідальності за одне й те саме правопорушення, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 105 317, 64 грн, відшкодування збитків унаслідок пошкодження орендованого майна в розмірі 27 006, 00 грн, неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення, яка складає 61 152, 00 грн та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з орендної плати у розмірі 2 995, 06 грн. Й, навпаки відповідачем не надані суду будь-які безспірні докази на спростування підстав позову.

Так, судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що відповідачем не виконувались зобов`язання за договором оренди приміщення від 26.05.2021 належним чином відповідно до умов договору, а саме, не була сплачена орендна плата за березень, квітень 2022 року, об`єкт договору оренди фактично було передано позивачу з пропущенням встановленого договором строку 13 червня 2022 року, позивачу було завдано збитки внаслідок пошкодження орендного майна й обґрунтовано відновлено порушені права позивачки.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем в судовому засіданні доведено належним чином, що відповідач порушив умови договору оренди майна, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Головотюк Яни Олександрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Атланта» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 15 травня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда