Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1933/23 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 62 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/1933/23 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Назаренко Ірину Сергіївну,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 листопада 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. у м.Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бердичівської міської ради Житомирської області. З урахуванням заяви від 16 серпня 2023 року, яка подана її представником адвокатом Назаренко Іриною Сергіївною, просила: визнати, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично прийняла у спадщину спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , шляхом вступу у володіння, утримання та користування (управління) спадковим майном, після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , як єдиної спадкоємиці після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.96-98).

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , яка на день смерті проживала в місті Бердичеві Житомирської області. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина. Вона є єдиним спадкоємцем за законом. У померлої на день смерті, залишилось спадкове майно у вигляді квартири (комунальної), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 19,8 кв.м. Оформити у спадок усе майно вона не змогла, оскільки 1/2 частина зазначеного спадкового майна належала на праві власності її матері, а інша 1/2 частина спадкового майна належить на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її мати та ОСОБА_3 за життя мешкали у спадковій квартирі разом, оскільки мати доглядала ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання. Мати, тобто ОСОБА_2 , за свого життя спадщину після смерті ОСОБА_3 не оформила, але прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння 1/2 частиною спадкової квартири. Інших спадкоємців, окрім ОСОБА_2 , на 1/2 частину спадкової квартири, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , немає. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 , пославшись на те, що у її матері, тобто ОСОБА_2 , немає підстав спадкувати за законом після ОСОБА_3 , оскільки вона не належить до жодної з черг спадкоємців за законом.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Назаренко І.С., подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що оскільки спадщина після ОСОБА_3 відкрилася 16 січня 1998 року та за життя мати позивача фактично прийняла спадщину, то до вказаних спадкових правовідносин слід застосовувати правила чинного на той час ЦК УРСР, нормами якого було передбачено певні дії, які б свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Статтею 527 ЦК УРСР перебачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті, а тому, у такому порядку суди повинні розглядати заяви та встановлювати родинні відносини із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року . Суд першої інстанції неправильно застосував спадкове законодавство, яке діяло на момент відкриття спадщини у 1998 році і діюче законодавство щодо наявних обставин справи. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Доказів того, що ОСОБА_3 склала заповіт, яким би частку квартири заповіла немає, а тому відповідно до ст.549 ЦК УРСР ніхто не вступив у фактичне володіння спадковим майном померлої. За таких обставин, слід застосовувати норми п.5 Перехідних положень ЦК України 2004 року, де зазначено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до положень ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Наполягає на тому, що суд першої інстанції встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понад п`ять років.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 та її представник адвокат Назаренко І.С. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Бердичівська міська рада про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлена (а.с.200). Про причину неявки свого представника не сповістила та клопотань про відкладення розгляду справи не спрямувала. У разі неповідомлення про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши відповідно до положень ст.367 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала комунальна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на жило від 15 червня 1994 року (а.с.14).

ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання від 18 липня 1994 року, який нотаріально посвідчений, передала у власність ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язалася здійснювати догляд за ОСОБА_3 (а.с.52 зворот-53).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Бердичеві, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.18). Відповідно до повідомлення Бердичівської державної нотаріальної контори від 05 серпня 2023 року №720-а/01-16 після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.76).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10).

Довідкою Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 21 грудня 2022 року №1545, оригінал якої знаходиться у матеріалах спадкової справи №395/2021 до майна ОСОБА_2 , станом на 31 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за: ОСОБА_2 - частина квартири (комунальної) на підставі договору довічного утримання від 18 липня 1994 року; ОСОБА_3 - частина квартири (комунальної) на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданої відділом ЖКГ міськвиконкому (а.с.66).

Позивач ОСОБА_1 03 вересня 2021 року подала до Бердичівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері - ОСОБА_2 (а.с.67).

ОСОБА_1 22 грудня 2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на підставі договору довічного утримання від 18 липня 1994 року (а.с.71).

Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори від 21 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 , оскільки позивач не надала документів, які є доказом родинних та інших відносин між її матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому в ОСОБА_2 немає підстав спадкувати за законом після ОСОБА_3 , бо вона не належить до жодної з черг спадкоємців за законом (а.с.72).

За положеннями спадкового права спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 за життя здійснила особисте розпорядження на випадок своєї смерті щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 або будь-якої іншої особи.

Отже, до спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом.

За положеннями ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини було необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Визнавалося, відповідно до приписів ст.549 ЦК УРСР, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникало лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, могли заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, був менше трьох місяців, він продовжувався до трьох місяців.

ЦК Української РСР 1963 року передбачав лише дві черги спадкоємців за законом.

Так, відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належали також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця були спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковували порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликалися до спадкування, успадковували у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга спадкоємців за законом) (ст.530 ЦК УРСР).

Також до числа спадкоємців за законом ст.531 ЦК УРСР відносила утриманців, тобто непрацездатних осіб, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковували нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Частиною першою ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що мати позивача була б спадкоємцем за заповітом або за законом після ОСОБА_3 , оскільки остання на ОСОБА_2 заповіту не склала, також ОСОБА_2 не належала до будь-якої з двох черг спадкування за законом, передбачених ст.ст.529-530 ЦК УРСР, та не мала право на спадкування й в порядку ст.531 ЦК УРСР, бо був укладений між спадкодавцем ОСОБА_3 та матір`ю позивача ОСОБА_2 договір довічного утримання, за умовами якого спадкодавець ОСОБА_3 була на утриманні ОСОБА_2 , а не навпаки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав застосовувати норми п.5 Перехідних положень ЦК України 2004 року, де зазначено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні законодавства.

Як вже зазначалося вище, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Разом із цим, слід також наголосити на тому, що у разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 частини першої ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Отже, норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року.

Якщо спадщина відкрилася після 01 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п`ятої черг («нових черг») відповідно до ст.ст.1263 - 1265 ЦК.

Спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася до 01 липня 2003 року, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми п.5 Перехідних положень ЦК України 2003 року та право на спадкування не виникло у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п`ятої черг, передбачених положеннями ЦК України 2003 року, а підлягають до застосування до спірних спадкових правовідносин норми ЦК УРСР, які передбачають лише дві черги спадкоємців за законом, тоді як позивач безпідставно наполягає у позовній заяві та у апеляційній скарзі на застосуванні до спірних правовідносин положень ст.1264 ЦК України, що начебто її мати відноситься до спадкоємців четвертої черги, положення якої до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . понад п`ять років спростовується матеріалами справи, а саме, укладеним договором довічного утримання від 18 липня 1994 року, за умовами якого між сторонами існували договірні, а не сімейні відносини, оскільки ОСОБА_2 здійснювала утримання ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 передала їй за це у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . За таких обставин, проживання ОСОБА_3 та матері позивача у одній квартирі не доводить пов`язаність їх спільним побутом та виникнення у них взаємних прав та обов`язків, що притаманно сім`ї, та і з часу укладення договору довічного утримання до дня смерті ОСОБА_3 , тобто до часу відкриття спадщини, п`яти років не сплинуло. Водночас, такі доводи апеляційної скарги не мають будь-якого юридичного значення для розгляду цього спору, оскільки до спірних правовідносин положення ст.1264 ЦК України взагалі застосовані бути не можуть, а суд апеляційної інстанції вимушений мотивувати такі аргументи лише як доводи апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що мати позивача не набула права на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , оскільки не належала до кола її спадкоємців, а відтак спірна частка квартири не увійшла до складу спадщини, що відкрилася після смерті матері позивача, а тому суд першої інстанції законно відмовив у визнанні за ОСОБА_1 права власності на спірну половину квартири після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Права позивача не порушені, враховуючи, вона не успадкувала іншу 1/2 частину комунальної квартири, яка зареєстрована за ОСОБА_3 , бо її не успадкувала її мати після смерті ОСОБА_3 .

Решта доводів апеляційної скарги ґрунтуються на переоцінці доказів, яким аргументовано надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому на підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Назаренко Ірину Сергіївну, залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 02 травня 2024 року.