Номер провадження: 22-ц/813/3423/24
Справа № 504/1808/23
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ТОВ «АІА Фінанс Груп»

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Мазун І.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовом ТОВ «АІА Фінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

01 травня 2023 року до Комінтернівського районного суду Одеської області звернувся з позовом ТОВ «АІА Фінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, де позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 12 763,24 грн. та судові витрати у розмірі 2684 грн. судового збору та на правову допомогу в розмірі 5638,16 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_1 уклали Договір про надання кредиту № 1687730 від 25.03.2018 року. Договір укладений в електронному вигляді на умовах пропозиції (оферти), що опублікована на веб-сайті credit365.ua, підписана електронним цифровим підписом позивача 20.03.2018 року, та Заявки на отримання кредиту відповідача на обраних відповідачем умовах, які акцептовані відповідачем 25.03.2018року шляхом підписання електронним підписом відповідача. Датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюються в день надання кредиту. Грошові кошти у розмірі 1550 грн. перераховані на рахунок відповідача 26.03.2018року. Термін для повернення відповідачем кредиту та нарахованих процентів за договором до 24.04.2018 року. Відповідач у вказаний термін кредит не повернув, проценти ним не сплачено. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на момент пред`явлення позову становить 12 763,24 грн., з яких: сума кредиту - 1550 грн.; проценти (згідно заявки) - 491 грн.; проценти (згідно ст.625 ЦК України та п.2.11 Договору) 9927,75 грн.; інфляційні втрати (згідно ст.625 ЦК України) - 794,49 грн. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2023 року позовні вимоги ТОВ «АІА Фінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 березня 2020 року № 404/502/18, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Вказав, що відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на момент пред`явлення позову становить 12763,24 грн., з яких: сума кредиту - 1550 грн.; проценти (згідно заявки) - 491 грн.; проценти - 9927,75 грн.; інфляційні втрати - 794,24 грн.

Розмір наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано.

Таким чином, у зв`язку з тим, що судом встановлено порушення права позивача на своєчасне отримання коштів внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, при задоволенні позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України,з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме суму судового збору у розмірі 2684 грн.

Також зазначив, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази, а саме: договір № 21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021 року, Додаткова угода № 2 до договору № 21-3, Акт № 230501-1 про надання послуги згідно договору № 21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021 року.

Таким чином відповідна вимога підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2023 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, однак які є недоведеними, викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи, не правильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Вказує, що кредитний договір та його додатки разом із Заявкою № 1687730 від 25.03.2018 не підписані апелянтом шляхом накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, адже не містять у собі зазначеної у законі алфавітно-цифрової послідовності, сам Апелянт заперечує укладення Кредитного договору у будь-який спосіб.

Суд не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів укладення Кредитного договору між Позивачем та Відповідачем (Апелянтом), погодження останнім його істотних умов, та протиправно встановив таку обставину як доведену.

Матеріали справи не містять заявки та жодного первинно-облікового документу, який відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про бугхалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та іншого законодавства зміг би належним та допустимим чином підтвердити погодження апелянта на вищевказане відтермінування та оплату комісії, а сам апелянт категорично заперечує таке відтермінування та не пам`ятає оплату коштів на рахунок позивача, позивачем не доведено відтермінування оплати за Кредитним договором. Це означає, що початок відліку строку позовної давності необхідно рахувати з 24.04.2018р. тобто з дня настання право вимоги для звернення до суду за захистом порушеного права позивача.

Суд не звернув уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а зважаючи що відповідача не було належним чином повідомлено судом про час і місце розгляду справи він не зміг брати участі у такому розгляді, тому заявляє про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції.

Суд не звернув уваги, що за вищевказаний період часу законодавство звільнило вдповідача від будь-якої відповідальності за порушення своїх зобов`язань за Кредитним договором, тому стягнення з нього заборгованості за підвищеними процентами (згідно спи 625 ЦКУ та п. 2.11. Договору) у розмірі 9927,75 грн та інфляційних втрат (згідно ст. 625 ЦКУ) у розмірі 794,49 грн. є незаконним, а відповідач не має обов`язку щодо їх сплати позивачу у такому розмірі.

Суд незаконно стягнув з апелянта витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн..

Суд взяв до уваги неналежні та недопустимі докази, які не можуть бути в основі судового рішення.

Апелянт категорично не погоджується із стягнутою з нього сумою судових витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 5638,16 грн., вважає її необгрунтованою та завищеною, окрім того у разі задоволенню апеляційної скарги вона стягненню не підлягає.

Позиція учасників справи.

Не погоджуюсь з доводами апеляційної скарги представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 12763,24 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, позивачем доведено укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 25.03.2018 року договору про надання кредиту, в електронному вигляді на підставі індивідуальної пропозиції (оферти) за № 1687730 укладення договору про надання кредиту, яка акцептована відповідачем шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача, тому вважав вимоги обґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_1 уклали Договір про надання кредиту № 1687730 від 25.03.2018 року. Договір укладений в електронній вигляді на умовах пропозиції (оферти), що опублікована на веб-сайті credit365.ua, підписана електронним цифровим підписом позивача 20.03.2018 року, та Заявки відповідача на отримання кредиту на обраних відповідачем умовах, які акцептовані відповідачем 25.03.2018 року шляхом підписання електронним підписом відповідача.

Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір-це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Внаслідок наведеного, дані правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статтей 641,644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору та містять усі істотні умови договору, а також, без отримання повідомлень на засоби зв`язку, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а відтак суд вважає, що відповідач на момент укладення договору був належним чином повідомлений про усі істотні умови договору.

Згідно з абц. 2 ч.2 ст.639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 березня 2020 року № 404/502/18, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.1.1 Договору кредитодавець надав позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених Договором та погодженою кредитодавцем Заявко позичальника.

Відповідно до заявки № 1687730 ОСОБА_1 , умови кредитування є наступними: сума кредиту - 1550 грн.; строк повернення кредиту 30 днів; процентна ставка (% від суми кредиту в день) 1.06; реальна річна процентна ставка за кредитом - 385%; очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) 491 грн.; загальна сума до повернення (проценти і кредит) 2041 грн.

Згідно п.2.6 Договору, датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника, Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту.

Згідно п.2.10 Договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за кредитом в останній день строку користування кредитом. Термін для повернення відповідачем кредиту та процентів за договором до 06.05.2018 року.

Відповідачем у вказаний термін кредит не було повернуто, позивач звернувся у письмовій формі до відповідача з вимогою щодо виконання зобов`язань за договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, Пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» перебуває в загальному доступі, розміщена на веб-сайті credit365.ua та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Як встановлено з матеріалів справи, 25 березня 2018 року ОСОБА_1 підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором заявку № 1687730 на веб-сайті credit365.ua, в якій просив ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» надати кредит на умовах, обраних ним згідно Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, з умовами якої він ознайомлений і погодився. Просив надати кредит на наступних умовах: сума кредиту 1550 грн., строк повернення кредиту 30 днів, процентна ставка в день 1,06 %, реальна річна процентна ставка 385 %, очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) 491 грн., загальна сума до повернення 2041 грн. (а.с. 17).

Встановлені по справі обставини і докази свідчать, що відповідач ОСОБА_1 у встановленому розділом ІІ Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» порядку, оформив на сайті credit365.ua заявку для отримання кредиту у розмірі 1550 грн. шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просив перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайту товариства (а.с. 17).

Відповідач не заперечував оформлення вказаної заявки та отримання кредиту на умовах, визначених у заявці, при цьому вказував, що Пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» не є частиною кредитного договору.

Разом з тим, факт підписання відповідачем заявки на отримання кредиту № 1687730 від 25 березня 2018 року та Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 18).

На підтвердження здійснення переказу коштів відповідачу, позивач надав до суду копію платіжного доручення від 26 березня 2018 року, з якого вбачається, що ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» було перераховано ОСОБА_1 1550,00 грн. (а.с. 22).

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Виходячи з вищевикладеного доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на момент пред`явлення позову становить 12763,24 грн., з яких: сума кредиту - 1550 грн.; проценти (згідно заявки) - 491 грн.; проценти - 9927,75 грн.; інфляційні втрати - 794,24 грн.

Проте апеляційний суд не погоджується з таким розрахунком з огляду на наступне.

В заявці № 1687730 від 25.03.2018 року, із якою звертався ОСОБА_1 до ТОВ «АІА Фінанс Груп», зазначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 1550 грн, строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом 491 грн в місяць.

Зазначені обставини свідчать про те, що за умовами кредитного договору від 25.03.2018 року товариством з обмеженою відповідальністю "АІА Фінанс Груп" надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 1550 грн строком на один місяць, із терміном повернення кредиту та нарахованих процентів у розмірі 491 грн до 24.04.2018 року.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , крім заборгованості за кредитом у розмірі 1550 грн та процентів у розмірі 491 грн, заборгованість за процентами згідно ст. 625 ЦК України та п. 2.11 договору у розмірі 9927,75 грн, інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 794,49 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».

Верховним судом у постанові від 19.09.2020 року у справі № 686/18977/17 зазаначено, що «положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення».

Згідно пункту 2.11 договору процента ставка за договором є змінною. Починаючи з другого дня за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується наступним чином: процента ставка за користування кредитом становить 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку кредитування, до моменту фактичного повернення кредиту. Обов`язок сплати процентів згідно даного пункту договору виникає у позичальника в день, наступний за днем його нарахування.

Користування кредитом - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Отже пунктом 2.11 сторони передбачили проценту ставку як плату за користування кредитом, у вигляді процентної ставки 1,5% за кожен день від суми отриманого кредиту, а не річних від простроченої суми, як передбачено ч. 2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що пункт 2.11. договору, розташований в розділі 2 «Строк договору та кредиту. Ціна договору. Порядок розрахунків» договору, який регулює правомірну поведінку сторін.

При цьому, у розділі 5 сторони передбачили відповідальність на невиконання та (або) неналежне виконання умов договору.

Умовами укладеного сторонами договору не передбачено розмір процентів річних від простроченої суми, як міри відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, в позовній заяві позивачем процитовано пункт 2.11 договору та зазначено, що з урахуванням наведених положень за період прострочення повернення кредиту за користування кредитом на клієнта нараховані проценти згідно п. 2.11 договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі, що розраховується за формулою: сума кредиту * 1,5% * кількість днів прострочення.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що проценти за користування кредитом у розмірі 9927,75 грн нараховані позивачем на підставі п. 2.11 договору не є процентами як мірою відповідальності, передбаченими ст. 625 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АІА Фінанс Груп" до ОСОБА_1 про стягнення процентів згідно статті 625 ЦК України у розмірі 9927,75 грн задоволенню не підлягають.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1550,00 грн. та процентів за користування кредиту в межах строку кредитування за період з 25 березня 2018 року по 24 квітня 2018 року в сумі 491 грн.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1550 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 25 березня 2018 року по 24 квітня 2018 року в сумі 491 грн. є доведеною та підлягає задоволенню.

Перевіривши вимогу позивача в частині стягнення процентів згідно ст. 625 ЦК України інфляційних втрат в розмірі 794,49 грн., колегія суддів виходила з наступного.

Так, за умовами укладеного сторонами договору кредиту від 25 березня 2018 року ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП», як фінансова установа, надало позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути гроші у повному обсязі до 24 квітня 2018 року, однак відповідно до реєстру платежів ОСОБА_1 здійснив 25.04.2018 оплату за відтермінування строку повернення кредиту відповідно до умов договору до 01.05.2018.

Таким чином, позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 24 квітня 2018 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

З наведеного у позові розрахунку заборгованості за процентами вбачається, що заборгованість розраховано за формулою на підставі п. 2.11 договору, а саме: 1550 грн. (сума кредиту) * 1,5 % * 427 (кількість днів прострочення) = 9927,75 грн.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах згідно п. 2.11 договору в сумі 9927,75 грн. включає період з 01 травня 2018 року по 02 липня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 01 травня 2018 року по 02 липня 2019 не підлягає задоволенню.

Разом з тим, як на підставу для стягнення процентів позивач також посилався на положення статті 625 ЦК України та просив стягнути проценти та інфляційні втрати.

Так, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Встановлено, що заборгованість за тілом кредиту становила 1550 грн., яку відповідач у строк визначений договором не повернув, тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 54,52 грн. та інфляційних втрат у розмірі 139,77 грн. за період прострочення з 01 травня 2018 року по 02 липня 2019 року (період прострочення грошового зобов`язання 427 днів).

Поряд з цим відповідачем до суду не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача суми тіла кредиту у розмірі 1550 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 491 грн., 3 % річних у розмірі 54,52 грн. та інфляційних втрат згідно частини 2 статті 625 ЦК України у розмірі 139,77 грн.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Як вбачається з договору строк позовної давності було визначено строк у 5 років.

Враховуючи, що ОСОБА_1 здійснив оплату для відтермінування сплати коштів до 01.05.2018 строк позовної давності не пропущений, оскільки з позовом товариство звернулось 01.05.2023.

Таким чином апеляційний суд відхиляє доводи апелянта у цій частині.

Доводи апеляційної скарги що за період часу, який просить стягнути позивач 3 відсотка річних та інфляційні втрати законодавство звільнило відповідача від будь-якої відповідальності за порушення своїх зобов`язань за Кредитним договором, тому стягнення з нього заборгованості є незаконним, а відповідач не має обов`язку щодо їх сплати позичу, є необгрунтованим, оскільки позивач просить стягнути вказану суму за період до 02.07.2019.

Отже, обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення, знайшли часткове своє підтвердження.

Відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та стягнення з відповідача суми тіла кредиту у розмірі 1550,00 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 491 грн., 3 % річних у розмірі 54,52 грн. та інфляційних втрат згідно частини 2 статті 625 ЦК України у розмірі 139,77 грн., а в іншій частині вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (18 %) 483,12 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 282,83 грн. судового збору.

Крім того, слід стягнути із відповідача на користь позивача, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (18%) 1014,86 грн. (5638,16 грн. заявлених витрат в районному суді х 18%) витрат на правничу допомогу, які підтверджуються договором № 21-3 від 01 вересня 2021 року, Додатковою угодою № 2 від 03 вересня 2021 року про надання правничої допомоги, актом № 230501-1 від 01травня 2023 року виконаних робіт.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2023 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «АІА Фінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 15/1 Б) заборгованість за Договором про надання кредиту № 1687730 від 25.03.2018 року у розмірі 2235 (дві тисячі двісті тридцять пять) грн. 29 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 15/1 Б) витрати по сплаті судового збору в розмірі 483,12 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1014,86 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова