ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2023 року акціонерне товариство комерційний Банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав заяву № б/н від 16 січня 2012 року.

Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим, станом на 22 травня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 211 417,79 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 184 139,96 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 27 277,83 грн..

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану кредитну заборгованість.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення змінити, стягнувши з нього на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 105 066,19 грн..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що умовами договірних правовідносин між ним та банком не було визначено порядок та розмір нарахування відсотків за користування кредитом. Крім того, апелянт зазначає, що безпідставно стягнуті Банком відсотки у загальному розмірі 79 073,77 грн. підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно заяви №б/н від 16 січня 2012 року, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг.

Встановлено, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 180 000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 16 січня 2012 року, наданого банком, станом на 22 травня 2023 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 211 417,79 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 184 139,96 грн. та заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 27 277,83 грн..

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Позивачем надано виписку за договором № б/н за період з 03 вересня 2011 року по 07 квітня 2023 рік, якою підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно користувався кредитними коштами, наданими банком та періодично погашав заборгованість.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо погодження сторонами умов укладеного договору щодо повернення кредитних коштів, зокрема заборгованості за тілом кредиту.

Однак, колегія суддів не може погодитись із судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам та простроченим відсоткам, з огляду на наступне.

Так, колегією суддів встановлено, що у Заяві позичальника від 16 січня 2012 року положення щодо прострочених відсотків не зазначені.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками.

При цьому, з наданої банком виписки по рахунку вбачається, що відповідачем у період з 16 січня 2012 року по 05 травня 2023 року було сплачено в рахунок відшкодування заборгованості по відсоткам в розмірі 119 447,33 грн., комісія в розмірі 220,00 грн та штраф 100,00 грн..

Позивачем не було надано жодного доказу, яким би було підтверджено, що відповідач при укладанні кредитного договору взяв на себе обов`язки щодо сплати відсотків, комісії та штрафів.

Апелянт у скарзі вказував, що банком в рахунок погашення відсотків безпідставно стягнуто 79 073,77 грн., а тому просив зменшити тіло кредиту до 105 066,19 грн...

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів за необхідне зменшити стягнуту суму кредитної заборгованості з 211 417,79 грн. до 105 066,19 грн..

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині недоведеності погашення відповідачем суми заборгованості у розмірі 79 073,77 грн., так як вказане підтверджене матеріалами справи.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

При цьому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про безпідставність застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, так як у даній справі перебіг позовної давності дійсно переривався, оскільки відповідачем періодично погашалась кредитна заборгованість.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення відсотків та прострочених відсотків є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення необхідно змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» суму кредитної заборгованості з 211 417,79 грн. до 105 066,19 грн. та в зв`язка у із цим стягнуту суму судового збору з 3171,27 грн. до 1576,00 грн..

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу було задоволено, відповідно до ст. 141 ЦПК України з акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1595,27 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» суму кредитної заборгованості з 211 417,79 грн. до 105 066,19 грн. та суми судового збору з 3171,27 грн. до 1576,00 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1595,27 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова