Справа № 135/699/24
Провадження № 2/135/259/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2024 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Кузьміних О.В,

представника позивача Малофєєвої О.В.,

відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Ладижинська міська рада звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселенння. В позовній заяві зазначили, що 03.09.2013 рішенням 22 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради №1020 «Про надання згоди на передачу об`єктів житлового фонду, що перебувають на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади м.Ладижин» було надано згоду на передачу 28 житлових будинків, що перебували на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади міста Ладижин. На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна №9, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради №457 від 16.12.2013 року, був переданий в комунальну власність в тому числі будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №355335321 від 22.11.2023 квартира АДРЕСА_2 , перебуває у власності Ладижинської міської ради.

Ладижинська міська рада як власник вказаної квартири, мала намір розпорядитися нею, а саме розподілити квартиру в порядку черговості, але стало відомо про те, що в даній квартирі проживають невідомі особи. 05.01.2024 року постійною комісією по обстеженню державного житлового фонду, яка була створена розпорядженням секретаря ради №289 «Про створення постійної комісії по обстеженню державного житлового фонду» від 10.10.2023 року, було здійснено обстеження квартири АДРЕСА_2 , у ході якого було з`ясовано, що в даній квартирі проживає відповідач ОСОБА_1 . Відповідно до паспортного документа ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02.08.2005 року по 23.02.2006 року, інших документів на підтвердження свого права користування данною квартирою відповідач членам комісії не надав, при цьому пояснивши, що вселився в цю квартиру в складі сім`ї своєї матері ОСОБА_3 багато років тому. Комісією також було встановлено, що ОСОБА_3 в спірній квартирі не живе, а зареєстрована та проживає за адресою квартира АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві приватної власності.

Основним наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 , яка у 1981 році разом із дітьми вибула з вказаної квартири до міста Печора, Республіка Комі, Російська Федерація, у зв`язку із працевлаштуванням. Наймачем ОСОБА_4 на період з 29.01.2003 по 23.01.2006 р. був укладений договір піднайму квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_3 . Даним договором піднайму не передбачено, що разом з піднаймачем ОСОБА_3 у заброньовану квартиру вселяються її члени сім`ї. 02.08.2005 року в спірну квартиру тимчасово до 23.01.2006 року до піднаймача ОСОБА_3 вселився її син ОСОБА_1 . Після спливу терміну, на який був укладений договір піднайму та спливу терміну, до якого діяла тимчасова реєстрація місця проживання, ОСОБА_1 залишився незаконно проживати в спірній квартирі.

ОСОБА_1 членами комісії було запропоновано отримати вимогу №2.1-09/1366 від 17.05.2024 року про виселення з квартири АДРЕСА_2 протягом семи днів та здати ключі від квартири до відділу ЖКГ Ладижинської міської ради. Відповідач відмовився отримати вимогу про виселення, про що було складено відповідний акт. Тому, Ладижинська міська рада звернулася в суд та просить усунути їй перешкоди в користуванні комунальним майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з даної квартири без надання іншого житла.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Доповнила, що ОСОБА_6 не надав документів на право користування квартирою. Наймачем квартири була ОСОБА_4 , яка не укладала договір піднайму з ОСОБА_7 . Укладений договір піднайму житла був із матір`ю ОСОБА_8 . Договір піднайму не передбачав можливості вселення разом із ОСОБА_3 інших осіб у жиле приміщення. При цьому ОСОБА_3 на даний час забезпечена своїм власним житлом. Вселення відповідача в квартиру було здійснене не у відповідності до положень ЖК України, відповідач залишається проживати в квартирі незаконно. Звільнення квартири необхідне для її перерозпреділення громадянам, які десятиліттями перебувають у черзі, у встановленому законом порядку. На момент вселення в квартиру ОСОБА_6 не перебував у черзі громадян, що потребують поліпшення житла.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач вказав, що на даний час ніде не зареєстрований, іншого житла не має. Весь час жив в квартирі.

Представник відповідача вказав, що відповідач вселився в квартиру на законних підставах. Вони намагались якось оформити на себе квартиру, що свідчить про те, що відповідач хотів оформити своє право на це житло.

Представник відповідача, зокрема вказав на те, що ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру та проживає у ній на законних підставах, оскільки він вселився в неї малолітньою дитиною разом з батьками відповідно до діючого на той час Житлового Кодексу Української РСР та певний час з 02.08.2005 по 23.01.2006 був зареєстрований в спірній квартирі. Крім цього, представник відповідача зазначив, що до 2013 року як квартира АДРЕСА_4 , так і будинок АДРЕСА_1 перебували у власності та на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго», який не пред`являв за весь час жодних вимог ОСОБА_1 щодо виселення.

Представник відповідача також вказав, що твердження позивача про те, що договір піднайму, який був укладений з 29.01.2003 по 23.01.2006 не передбачав вселення у квартиру разом з піднаймачем ОСОБА_3 членів її сім`ї, зокрема її малолітнього сина ОСОБА_1 є безпідставним та необгрунтованим. Оскільки ст.92 ЖК України зазначає тільки про можливість, а не обов`язок передбачення у договорі піднайму про вселення разом з піднаймачем у надаване йому житлове приміщення і членів його сім`ї. Тому незазначення у договорі піднайму про вселення в надавану квартиру разом з піднаймачем і членів його сім`ї, зокрема малолітніх дітей, не свідчить про незаконність такого вселення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Згідно із частиною першою статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно із частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Частинами 1, 4 ст.156ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст.ст. 98, 99 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду У країни від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Отже, наявність реєстрації у житловому будинку не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку.

Відповідно до положень ст. 73, 75 ЖК України жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направленні на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном. У разі бронювання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради за місцем знаходження приміщення, що бронюється, видає наймачеві або членові його сім`ї охоронне свідоцтво (броню). У разі виникнення спору питання вирішується в судовому порядку.

Статтею 76 ЖК України передбачено, що якщо наймач та члени його сім`ї не повернулись у заброньоване жиле приміщення протягом шести місяців після закінчення строку дії броні, договір найму жилого приміщення за позовом наймодавця може бути розірвано в судовому порядку.

Відповідно до положень ст. 91 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом.

Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем.

Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї.

Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Згідно із статтею 92 ЖК України договором піднайму може бути передбачено, що разом з піднаймачем у надаване йому жиле приміщення вселяються і члени його сім`ї. Подальше вселення піднаймачем членів сім`ї допускається лише за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 цього Кодексу.

Статтею 98 ЖК України передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача (стаття 98 ЖК України).

Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Ладижин, що підтверджується наступним.

З копії рішення 22 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради №1020 від 03.09.2013 вбачається, що було надано згоду на передачу 28 житлових будинків, що перебували на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади міста Ладижин.

З акту приймання-передачі нерухомого майна №9, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради №459 від 16.12.2013 року вбачається, що в комунальну власність був переданий будинок АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав №355335321 від 22.11.2023 видно, що квартира АДРЕСА_2 перебуває у власності Ладижинської міської ради.

Відповідно до інформаційної довідки №23-17-03 від 03.01.2024 відділу ведення реєстру Ладижинської територіальної громади за адресою АДРЕСА_5 , зареєстрованих осіб не значиться.

Розпорядженням секретаря ради №289 «Про створення постійної комісії по обстеженню державного житлового фонду» від 10.10.2023 року, було створено комісію по обстеженню державного житлового фонду Ладижинської міської ради.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , що визнається відповідачем та підтверджується актом обстеження кв. АДРЕСА_2 від 05.01.2024.

Згідно акту обстеження від 05.01.2024 комісією Ладижинської міської ради зафіксовано, що ОСОБА_1 , проживає в кв. АДРЕСА_2 . Зазначено, що відповідно до паспортного документа ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02.08.2005 року. Прописка дійсна до 23.01.2006 року. Інших документів на підтвердження свого права користування данною квартирою відповідач членам комісії не надав.

Відповідно до відповіді на запит суду відділу ведення реєстру Ладижинської територіальної громади від 06.06.2024 видно, що ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим в межах Ладижинської територіальної громади. За останнім відомим місцем реєстрації був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02.08.2005 року по 23.01.2006 року.

Відповідно до оглянутого в судовому засіданні паспорта ОСОБА_1 судом встановлено, що він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 18.02.2000 до 20.06.2000, з 20.06.2000 до 31.10.2000, з 02.08.2005 року по 23.01.2006 року. З 17.11.2000 по 28.03.2003 року та з 28.03.2003 по 04.07.2003 року був зареєстрований в м. Вінниця.

Основним наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 , яка вибула з вказаної квартири до міста Печора, Республіка Комі, Російська Федерація, у зв`язку із працевлаштуванням. Що підтверджується охоронним свідоцтвом, яке було видане Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради ОСОБА_4 з терміном дії з 29.01.2003 року по 23.01.2006 рік.

Наймачем ОСОБА_4 на період з 29.01.2003 по 23.01.2006 р. був укладений договір піднайму квартири АДРЕСА_2 з особою, яка тимчасово заселяється ОСОБА_3 , за участю представника Ладиджинської ТЕС. Згідно договору піднайму передбачено, що ОСОБА_4 бронює квартиру АДРЕСА_2 в зв`язку з виїздом в Республіку Комі, «Печорська ДРЕС». Квартира передаєтсья у тимчасове користування ОСОБА_3 , яка зобов`язується звільнгити її на першу вимогу. Термін з 29.01.2003 до 23.01.2006.

25.03.2024 заочним рішенням Ладижинського міського суду позов Ладижинської міської ради до ОСОБА_4 про розірвання договору найму на заброньоване жиле приміщення було задоволено та розірвано договір найму на заброньоване жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_2 .

З Акта про відмову отримати вимогу про виселення №2.1-09/1366 від 17.05.2024 видно, що ОСОБА_1 членами комісії було запропоновано отримати вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_2 , яка перебуває в комунальній власності, у зв`язку з користуванням вказаним житлом без відповідних правових підстав та документів, проте відповідач відмовився отримати вимогу про виселення.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 09.01.2024 видно, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Ладижинського міського суду від 25.03.2024 розірвано договір найму з ОСОБА_4 на заброньоване жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що є матір`ю ОСОБА_1 . Приїхала в м. Ладижин, коли сину було 3 роки. Заселилась в кв. АДРЕСА_2 . З ОСОБА_9 проживали в цій квартирі недовго, десь пару років. ОСОБА_10 їхня дальня родичка, яка саме не знає. Кожні три роки вона переброньовувала квартиру, в якій проживала ОСОБА_4 . Після того як син прийшов з армії, вона з дочкою переїхали проживати в іншу квартиру, а в цій квартирі залишився жити син ОСОБА_11 . Вказала, що перебувала на квартирній черзі, з якої знялась в той час, як передавали житловий фонд в міську раду.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачем доведено те, що відповідач ОСОБА_1 на підставі договору піднайму не мав права вселятись в квартиру АДРЕСА_2 .

З договору піднайму не вбачається, що разом з піднаймачем ОСОБА_3 у заброньовану квартиру вселяються її члени сім`ї, у тому числі ОСОБА_1 .

Суд вважає безпідтсавним посилання відповідача на те, що разом з піднаймачем ОСОБА_3 в квартиру мали право вселитись члени її сім`ї, зокрема її малолітній син ОСОБА_1 , а ст.92 ЖК України зазначає тільки про можливість, а не обов`язок передбачення у договорі піднайму про вселення разом з піднаймачем у надаване йому житлове приміщення і членів його сім`ї.

Так, судом встановлено, що місце проживання відповідача ОСОБА_1 було зареєстроване з 17.11.2000 по 28.03.2003 року та з 28.03.2003 по 04.07.2003 року був зареєстрований в м. Вінниця.

Встановлено, що згідно положень ч. 1 ст. 91 ЖК України в 2003 році наймач ОСОБА_4 , за згодою наймодавця, яким на той час був ПАТ «ДТЕК Західенерго», здала в піднайм квартиру АДРЕСА_2 . Договір піднайму укладено в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

У вказаному договорі піднайму не передбачено, що разом з піднаймачем в квартиру вселяються члени його сім`ї.

Положеннями ст. 92 ЖК України дійсно не передбачено, обов`язковості зазначення в договорі піднайму того, що із піднаймачем в житло вселяються члени його сім`ї. Разом з тим, нормами цієї статті передбачено, що якщо в договорі піднайму таке не було передбачено, то подальше вселення членів сім`ї піднаймача допускається лише за певних умов.

При цьому, відповідачем не доведено, що подальше вселення ОСОБА_1 , як члена сім`ї піднаймача ОСОБА_3 , здійснено за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 цього Кодексу.

Станом на 2003 рік, коли укладався договір піднайму відповідач ОСОБА_1 був повнолітнім та мав зареєстроване місце проживання в м. Вінниця.

Покази свідка ОСОБА_3 , про те, що вони тривалий час до цього проживали в квартирі, а вона регулярно займалась переоформленням документів з ОСОБА_4 , підтверджують, що ОСОБА_3 , а відповідно, при наявності відповідних дозволів та умов (передбачення договором піднайму, згода наймодавця, наймача, членів сім`ї наймача) і члени її сім`ї, мали лише тимчасове право користуватись квартирою на строк, вказаний в договорі піднайму.

При цьому, реєстрація ОСОБА_1 в спірній квартирі не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку до цього.

Таким чином, відповідач не набув права постійного користування спірною квартирою, незважаючи на час проживання в ньому та неодноразові тимчасові прописки за цією адресою, і є тимчасовим мешканцем, добровільно залишити будинок не бажає.

Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання, що передбачено ч. 1 ст. 99 ЖК України.

Навіть виходячи із позиції відповідача, судом встановлено, що відповідач був достеменно обізнаний з тим, що він лише тимчасово набув права проживання в квартирі, в той час, коли він був неповнолітнім і там жила його мати.

Сторонами не доведено, що раніше відповідач мав право користуватись цим житлом разом із членами своєї сім`ї на підставі договору піднайму. Жодних доказів на підтвердження таких обставин ні стороною позивача, ні стороною відповідача суду не надано. Єдиним договором піднайму, який наявний в матеріалах справи і якому суд може надати оцінку та який враховується судом, є наданий позивачем договір за яким ОСОБА_3 мала право проживання у спірній квартирі з 29.01.2003 до 23.01.2006 року.

ОСОБА_1 стверджує, що вселився в спірну квартиру як член сім`ї своєї матері ОСОБА_3 , яка мала прав проживати в квартирі.

Разом з тим, член сім`ї ОСОБА_1 його мати має у власності власне житло. При цьому, вказуючи, що будучи тимчасовим мешканцем квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не залишив тимчасове житло та не вселився в житло члена своєї сім`ї придбане його матір`ю. Хоча стверджує, що саме так вселився до члена своєї сім`ї в квартиру АДРЕСА_2 .

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не має правових підстав для зайняття спірної квартири, відповідного рішення про надання йому житла для проживання не приймалося, ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, відповідачу не видавався, відповідач доказів, які свідчили б про правомірність зайняття ним квартири кв. АДРЕСА_2 не надав. При цьому відповідач не зареєстрований за адресою квартири, не має права проживання в ній. Тому відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки відповідач не довів, що мав підстави для проживання з 02.08.2005 року в квартирі, а також і після 23.01.2006 року, тому посилання відповідача на висновки Верховного Суду у вказаних справах, які не є подібними до цієї справи, не підлягають застосуванню, оскільки є нерелевантним до обставин, які встановлено у цій справі.

Відтак, судом встановлено, що виселення відповідача із належної Ладижинськй міській раді квартири переслідує легітимну мету, оскільки судом не встановлено доказів правомірного користування відповідачем квартирою. Судом також не встановлено обставин, які свідчать про перевагу інтересів відповідача ОСОБА_1 та його повагу до житла, в якому він проживає без достатньої правової підстави, враховуючи те, що член його сім`ї має у власності інше житло, над інтересами позивача, який в свою чергу стверджує, що вказане житло має бути законно розпреділене громадянам, що тривали час перебувають в черзі на житло, та які мають законні сподівання на розподіл такого житла відповідно до закону в порядку черговості. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись України, ст.ст. 16, ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 263-265 ЦПК суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути Ладижинській міській раді Гайсинського району Вінницької області перешкоди в користуванні комунальним майном квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя