П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року м. Київ

Справа №754/5782/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/4518/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Зотько Т.А., 13 вересня 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 22 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 листопада 2007 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області про що зроблено відповідний актовий запис №1729.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільних дітей. Однак, останнім часом вони мають різний погляд на життя, шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть, а шлюб носить лише формальний характер.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб, зареєстрований 30 листопада 2007 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області (а/з №1729) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є порушенням права позивача на свободу та особисту недоторканість, що призведе до порушення її інтересів, що має істотне значення при вирішенні даної справи судом, а тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу.

Не погодився з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій він зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним установленням обставин, які мають значення для справи та неправильним їх дослідженням і оцінкою.

Вказує на те, що він копію позовної заяви та повістки не отримував, судом першої інстанції не було надано можливості в досудовому порядку врегулювати спір (мирова угода). Зазначає, що в оскаржуваному рішенні внесено свідомо неправдиві відомості щодо окремого проживання сторін та відносно того, що вони не ведуть спільного господарства. Вказує, що різні погляди на життя не є підставою для розірвання шлюбу. А також зазначає, що судом не було з`ясовано питання про порядок виховання дітей.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та передати справу на новий розгляд.

Позивач правом на подання відзиву не скористалась. Проте в клопотанні від 13 січня 2024 року вказала, що апеляційну скаргу не підтримає, перебувати у шлюбі з відповідачем не бажає, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. У цьому клопотанні позивач також просила проводити судове засідання без її участі /а.с.60/.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи, повторність неявки, колегія суддів, керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу у відсутність її учасників.

В порядку визначеному ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

30 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, про що було зроблено актовий запис № 1729 /а.с.3 (на звороті)/.

Сторони у справі є внутрішньо переміщеними особами із реєстрацію місця проживання в м. Києві /а.с.8,9 (на звороті), 21,22/ .

Сторони у справі є батьками:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.9-12/.

В травні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу /а.с.1-3/.

В заяві від 19 липня 2023 року сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили відкласти розгляд справи з метою примирення /а.с.27/.

В заяві від 13 вересня 2023 року позивач ОСОБА_2 вказала, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі /а.с.31/.

Судом першої інстанції ухвалено рішення про розірвання шлюбу 13 вересня 2023 року. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу.

В ході розгляду справи сторонами була здійснена заява про відкладення розгляду справи з метою примирення, яка була задоволена судом. Однак, через два місяці після здійснення цієї заяви, позивач здійснила заяву в якій просила про розірвання шлюбу, що свідчить про те, що примирення сторін не відбулось. В суді апеляційної інстанції позивачем також здійснена заява від 13 січня 2024 року, в якій позивач вказала, що апеляційну скаргу не підтримає, перебувати у шлюбі з відповідачем не бажає, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Таким чином, позивач продовжує наполягати на розірванні шлюбу зі спливом значного часу після звернення до суду з цим позовом, а отже у сторін була можливість для примирення, яке у даному випадку не відбулося, тому доводи наведені в апеляційній скарзі відносно того, що судом першої інстанції не було надано можливості для примирення сторін, є безпідставними.

У позовній заяві, та в заявах наданих в суді першої та апеляційної інстанцій, позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на життя та сімейні цінності, а всі спроби примирення між ними не принесли жодних результатів.

Виходячи з норм сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Тому твердження відповідача на те, щорізні погляди на життя не є підставою для розірвання шлюбу, неможна визнати обґрунтованими.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 56 СК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо не з`ясування судом першої інстанції її позиції щодо розірвання шлюбу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, за змістом ст.ст. 13, 43 ЦПК України, особа, яка бере участь у розгляді справи, розпоряджається своїми правами на власний розсуд, в тому числі й правом безпосередньої участь у справі.

Заява відповідача ОСОБА_1 про надання строку для примирення, свідчить про те, що відповідач був обізнаний про те, що в суді перебуває вказана справа, з її предметом та підставами позову, а тому мав змогу надати свої письмові пояснення та заперечення з приводу заявлених позовних вимог. При цьому ним не надано пояснень і доказів на спростування твердження позивача про те, що сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейних відносин як подружжя. А тому твердження відповідача про те, що в оскаржуваному рішенні внесено свідомо неправдиві відомості, що вони не ведуть спільного господарства слід визнати безпідставними.

В заяві щодо примирення сторонами були вказані номери мобільних телефонів, що свідчить про їх згоду на отримання інформації засобами мобільного зв`язку. Про розгляд справи сторони повідомлені смс-повідомленнями, про що свідчать довідки про доставку, складені працівником суду. Тому твердження відповідача про те, що він не отримував позовну заяву і не знав про розгляд справи слід визнати безпідставним.

Таким чином, право сторін на подання доказів та надання особистих пояснень не було порушено, розгляд справи в суді першої інстанції відбувся за відсутності сторін, однак не призвів до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення.

Посилання відповідача на неповне з`ясування обставин справи колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки будь-які докази того, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні, та відповідачем не надані, натомість, при апеляційному перегляді справи встановлено, що за час розгляду справи взаємини сторін не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності з`ясування питання місця проживання та утримання дітей не можуть бути прийняті до уваги суду, так як предметом даного розгляду, виходячи із заявлених позовних вимог, було виключено питання розірвання шлюбу, а питання щодо визначення місця проживання дітей та порядку їх утримання може бути вирішено окремо, у разі наявності спору між сторонами.

Слід погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вірно зазначена кількість неповнолітніх дітей та зазначено дані про сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дійсно з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками шести дітей:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, станом на час розгляду справи судом першої інстанції (13 вересня 2023 року) лише одна дитина досягла повноліття, а інші були неповнолітніми. Проте на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 також досяг повноліття. У зв`язку з цим та враховуючи предмет спору, колегія суддів вважає, що вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення, так як не впливає на правильність вирішення спору по суті. Вказаний недолік судового рішення може бути виправлено судом першої інстанції шляхом виправлення описки, оскільки вказане очевидно має технічний характер.

Таким чином, відповідач оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року в м. Києві - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

С.М. Верланов