Справа №705/4899/23
2/705/672/24 РІШЕННЯ
08 травня 2024 року м.Умань
Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Расторгуєвим Олександром Валерійовичем, до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,
Адвокат Расторгуєв О.В. звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просив:
- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 , а саме: висловлення відповідача про «численні ганебні вчинки» та «протиправну поведінку» позивача; про причетність позивача до смерті попередніх працівників НДП «Софіївка» НАН України, як зазначає у своїй скарзі відповідач: «що у ОСОБА_3 вже є практика доводити наших співробітників до такого стану», а також наклеп на позивача у «жорстоких безпідставних звинуваченнях та оббріхуваннях» та у «всілякому приниженні» свого колеги; щодо відмови відповідачеві у преміюванні, як зазначив сам відповідач: «продовжується психологічний тиск шляхом безпідставної відмови в моєму преміюванні»; щодо виборчого процесу, де відповідач зазначала, що «виборчий процес було проведено з порушенням» і «мала б прийти справді гідна людина»; висловлення відповідача про вчинення позивачем протиправних дій на посаді, а саме щодо незаконної закупівлі турнікетів і збору коштів на вхід до парку; висловлення відповідача про те, що парк припинив бути «джерелом натхнення» за керівництва позивача: «навіть не віриться, що всього за один рік ОСОБА_4 було зроблено скільки негативу з нашим парком і колективом»;
- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію та відомості, які поширені до Президента НАН України Загороднього Анатолія Глібовича та до Уманського міського голови ОСОБА_5 відносно ОСОБА_1 у такий же спосіб, у який вони були поширені. Тобто звернутися до зазначених осіб із заявою, в якій визнати всю вищевикладену поширену інформацію недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору.
В обґрунтування позову посилався на те, що 26.07.2023 ОСОБА_2 , працюючи на посаді організатора екскурсій в НДП «Софіївка» НАН України, звернулася до Президента Національної академії наук України Загороднього А.Г. та до Уманського міського голови ОСОБА_5 зі скаргою, в якій без наявності належних, достатніх та достовірних доказів звинуватила ОСОБА_1 , керівника НДП «Софіївка» НАН України, у протиправній поведінці та численних ганебних вчинках. У свою чергу позивач має досвід роботи в парку понад 25 років і впродовж цього часу відзначався важливими, цінними та почесними здобутками. Враховуючи період воєнного стану, який зумовив зменшення фінансування та певні обмеження, позивач і надалі продовжує виконувати всі необхідні ремонтно-будівельні, реставраційні та науково-організаційні заходи. Всупереч додержанню законів, загально визначених правил співжиття та принципів людської моралі, відповідач безпідставно звинувачує та робить причетним позивача до смерті попередніх співробітників НДП «Софіївка» НАН України, що є неприпустимим. При цьому, що є беззаперечні підтвердження того, що ці особи померли природнім шляхом. Далі у своїй скарзі відповідач висловлює своє невдоволення та неправдиві дані щодо відмови їй в преміюванні. Проте позивач цілком обґрунтовано надає пояснення щодо цього. А саме, що відповідач замовчує той факт, що вона, згідно з договором про матеріальну відповідальність, повинна щороку підписувати інвентаризаційні описи. Відповідач відмовилась це робити, посилаючись на свою недовіру до членів колективу та в.о. директора. При цьому, комісією парку було підтверджено всі факти і на неї складено відповідний акт. Також відповідач скористалася можливістю висунути претензії щодо виборчого процесу, вказавши, що «мала б прийти справді гідна людина» і замовчуючи той факт, що одним з кандидатів був її син. Тобто можна сказати, що в діях відповідача вбачається сенс просування одного кандидата шляхом пригноблення іншого. Далі відповідач оскаржує рішення позивача щодо закупівлі турнікетів і збору коштів за вхід до парку, проте все було здійснено відповідно до чинного законодавства без порушень, а в результаті ще й дозволило автоматизувати систему контролю придбання квитків та збільшило надходження до парку «Софіївка» від вхідної плати. В наступних висловлюваннях відповідач спрямовує негатив на те, що парк припинив бути джерелом натхнення за керівництва позивача, знову ж таки не пред`явивши для цього прийнятних та допустимих доказів. Діяння позивача показують, що не було ніяких протиправних дій, вчинених у парку, а навпаки було проведено благодійний концерт, де зібрано кошти на допомогу ЗСУ. Посилаючись на вищезгадані факти, очевидним є те, що позивач не вчиняв незаконних дій до відповідача, його сім`ї, а також не зловживав своїм становищем та роботою. Представник у позові зазначив, що варто врахувати, що вимоги керівництва щодо виконання працівниками парку своїх безпосередніх прямих обов`язків не можна вважати конклюдентними діями. Відповідач не усвідомлює свою відповідальність за те, що такі гучні та необґрунтовані звинувачення завдають шкоди не тільки позивачу, а й ставлять під сумнів репутацію всього парку та колективу. Поширення інформації, яка не відповідає дійсності, явно впливає на зниження соціальної оцінки, цінності позивача в очах оточуючих, колективу. Недостовірна інформація була розповсюджена шляхом доведення її до відома до певного кола осіб та порушує право особи на недоторканість ділової репутації. Внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, позивач переніс моральні страждання, втратив душевний спокій, та крім того, було порушено стосунки позивача з колегами і знайомими.
Предметом даного спору у справі є визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, інформації та спростування зазначеної інформації. Правдивість поширених відомостей має доводити саме відповідач. Оспорювана інформація не містить ознак оціночних суджень, а висловлювання відповідача виражені у посиланні на конкретні факти та події. Право на вільне висловлювання гарантовано статтею 34 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або у інший спосіб на свій вибір. Така інформація повинна поширюватися із дотриманням законодавчих норм про її достовірність та не порушувати права інших осіб.
Ухвалою від 10.11.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Так, 26.07.2023 відповідач звернулася до президента НАН України, виклавши інформацію, особисті переживання та чаяння щодо порушення її прав та безчинства, які кояться в НДП «Софіївка». Аналогічний лист було надіслано на ім`я очільника Уманської міської ради ОСОБА_5 від 26.07.2023. Саме ці листи і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Представник відповідача вважає, що в даному випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Позивач повинен довести факти поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, чого в даному випадку зроблено не було. З аналізу всього змісту інформації, яка викладена в листах, вбачається, що відповідач висловлювала свою думку стосовно діяльності позивача, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби. Позивачем у відповідності до вимог п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 не доведено усього юридичного складу правопорушення, а саме, що оспорювані висловлювання є недостовірними та що вони порушують його особисті немайнові права, як законослухняного громадянина, або завдають шкоди його відповідним особистим немайновим благам чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових прав, а відтак вони спростуванню в розумінні вимог ст. 277, ст. 278 ЦК України не підлягають, а викладені відповідачем думки у листах є оціночним судженням, адже відповідач в міру свого світогляду бачить навколишній світ саме в такому розрізі, розподіляє людей з використанням оціночних категорій добра і зла, використовує в лексиконі мовне забарвлення, вірить у справедливість та неупередженість, і це пов`язано з її світоглядом та індивідуальними особливостями психіки. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, а обставини, на які посилається позивач, не доведені належними та допустимими доказами.
Також у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, чого зроблено не було. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди являється безпідставною та необґрунтованою, як і весь позов загалом.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працювала в НДП «Софіївка» НАН України. З 01.06.2022 працювала на посаді організатора екскурсій та 11.10.2023 була звільнена за власним бажанням.
26.07.2023 ОСОБА_2 направлено президенту Національної академії наук України ОСОБА_6 листа, в якому вона просила врахувати наведене нею та належним чином відреагувати на скаргу і вжити заходів правомірного впливу відносно ОСОБА_3 та врахувати викладену нею інформацію в діяльності НАН України, а також переглянути рішення щодо призначення ОСОБА_3 на посаду в.о. директора НДП «Софіївка» НАН України, оскільки таке рішення ні до чого, окрім розрухи та беззаконня призвести не здатне. У листі були зазначені висловлювання, на які посилається позивач у позовній заяві та які просить спростувати.
26.07.2023 ОСОБА_2 направлено Уманському міському голові ОСОБА_5 аналогічного листа, в якому вона просила врахувати наведене нею та належним чином відреагувати на скаргу і вжити заходів правомірного впливу відносно Володимира Грабового та врахувати викладену інформацію в діяльності Уманської міської ради.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист гідності, честі та ділової репутації.
Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).
За практикою ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 351/2587/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, поширену ОСОБА_2 в листах від 26.07.2023.
Встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, обіймає посаду в.о. директора Національного дендрологічного парку «Софіївка» та є депутатом Уманської міської ради.
Оцінивши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність ОСОБА_1 до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, суд дійшов висновку, що спірна інформація щодо ОСОБА_1 є не фактичними твердженнями, а оціночними судженнями ОСОБА_2 , відображає її суб`єктивні думки, засновані на особистому сприйнятті певних подій та її власній оцінці.
ОСОБА_7 , звертаючись 26.07.2023 з листами до президента НАН України ОСОБА_6 та голови Уманської міської ради ОСОБА_5 , просила врахувати зазначену нею інформацію в діяльності НАН України та Уманської міської ради, отже, оспорювані висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як повідомлення про вчинення ОСОБА_1 конкретних правопорушень.
Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.
Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
На підставі вищевикладеного, аналізуючи докази у справі, кожний окремо та всі в сукупності, суд вбачає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Расторгуєвим Олександром Валерійовичем, до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Суддя О.І.Єщенко