г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1299/24
Номер провадження 2/213/885/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді - Мазуренка В.В.

за участю секретаря судового засідання - Гусарової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та процентів за просрочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням інфляційних витрат,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що 08 липня 2022 року між нею і відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримала в борг 16 400 доларів США, на підтвердження чого нею складена розписка. Відповідач зобов`язалась повернути кошти на першу вимогу позивача, проте на неодноразові звернення борг не повертає. Просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою в сумі 16 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 627 568 грн, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 8 451,01 грн та з урахуванням індексу інфляції 10 093,26 грн, а загалом стягнути 646 112,27 грн.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про час і дату розгляду справи повідомлена своєчасно. Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позов, в подальшому надав заяву про продовження розгляду справи без його участі та участі позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату час і місце розгляду справи повідомлялась судом своєчасно і належним чином. Відповідачем подано відзив на позов, де зазначає, що просить розглянути справу без її участі.

У відзиві відповідач вказує, що з позовом не погоджується, оскільки кошти в борг вона не отримувала та жодних доказів на підтвердження цього не існує. Факт укладення договору позики не підтверджено. Документ, іменований як «розписка», не містить зобов`язання повернути грошові кошти, не зазначено порядку їх повернення. В тексті розписки вказано, що вона «взяла» грошові кошти, а не «позичила» чи «отримала» їх. Підтвердження факту отримання грошових коштів не свідчить про існування між сторонами боргового зобов`язання. Просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з відсутністю учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

19 березня 2024 року позов надійшов до суду разом із клопотанням про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно відповідача.

Ухвалою суду від 21 березня 2024 року в задоволення клопотання про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

02 травня 2024 року позивачем повторно подано заяву про забезпечення позову, в задоволенні якої ухвалою суду від 02 травня 2024 року відмовлено.

Ухвалами суду від 10.09.2024, 13.11.2024, 28.11.2024 постановлено про проведення судових засідань в режимі відеоконференції для допиту свідка ОСОБА_4 .

Дослідив письмові матеріали справи, допитав свідка, суд вважає встановленими такі обставини.

В розписці від 08 липня 2022 року, написаною російською мовою власноруч відповідачем зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Інгулецьким РВ УМВС України в Дніпропетровській області, винна (должна мовою оригіналу) 16 400 доларів США ОСОБА_1 . Вказані кошти вона отримала частинами. Розписка складена в присутності свідка ОСОБА_4 (а.с.5).

Оригінали вказаної розписки знаходиться у позивача та була оглянута судом в судовому засіданні.

Із листа вимоги щодо повернення грошових коштів від 18.10.2023 видно, що ОСОБА_1 вказаним листом просила ОСОБА_2 повернути кошти, отримані нею в борг в розмірі 16 400 доларів США в строк до 01.11.2023. Попереджено про звернення до суду в разі неповернення грошових коштів у вказаний строк. Вимога надіслана відповідачу 19.10.2023, що видно із опису вкладення, поштових квитанцій (а.с.6,7).

Допитана в режимі відеоконференції, свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона знає позивача і відповідача. Вона була свідком як ОСОБА_5 дала в борг ОСОБА_6 кошти в загальній сумі 16 400 доларів США. Відповідач особисто писала розписку, що було влітку вдома у ОСОБА_1 . Останні домовлялись, що ОСОБА_2 поверне кошти за вимогою ОСОБА_1 . Вона була присутня і при написанні розписки і при передачі коштів. Їй відомо, що кошти ОСОБА_2 не повернула.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають із зобов`язань, недопустимості односторонньої відмови від виконання взятих на себе зобов`язань та наслідків їх невиконання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонни. А також якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідач не заперечує факт написання розписки, проте заперечує отримання коштів саме в борг та виникнення у неї зобов`язання з їх повернення.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

На спростування факту отримання коштів від ОСОБА_1 відповідачкою не надано належних та достовірних доказів, як і на спростування підстав отримання таких коштів.

В постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року по справі №607/13993/17 вказано, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16 400 доларів США саме в борг, які зобов`язувалась повернути за вимогою позивачки. Крім того, із розписки відповідача від 08.07.2022 видно, що остання «должна» (мовою оригіналу) ОСОБА_1 16 400 доларів США, тобто у відповідача виникли зобов`язання з повернення такої суми коштів позивачу у справі.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже факт знаходження боргового документу- оригіналу розписки про грошове зобов`язання від 08 липня 2022 року у позивача ОСОБА_1 , свідчить про невиконання із сторони ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як видно із розписки відповідача, строк повернення коштів сторонами не визначений, проте позивач 19.10.2023 направила відповідачу вимогу від 18.10.2023 щодо повернення отриманих в борг коштів, якою вимагала повернути боргу в строк до 01.11.2023, тому у відповідача виникло зобов`язання з повернення отриманих в борг коштів до вказаного строку, але не пізніше 30 днів з дня направлення такої вимоги. Відповідач кошти не повернула, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Отже встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальник свої зобов`язання не виконала, після пред`явлення вимоги про повернення гроші не повернула, суд дійшов висновку, що виникла заборгованість за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За частиною 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

В даному випадку розписка від 08.07.2022 року містить посилання на отримання коштів саме в іноземній валюті - у доларах США, без визначення будь-яких умов щодо повернення такої позики в національній або іншій валюті.

Позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в гривневому еквіваленті, визначеного станом на день складання позовної заяви.

Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відтак, оскільки факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджено оригіналом розписки, і обставина не повернення позики не спростована відповідачем шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів до суду, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики (розпискою) від 08.07.2022 року в розмірі 16 400 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар США становить 38,26 грн) станом на дату розрахунку, складає 627 568,00 грн.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як передбачено частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат в розмірі 10 093,26 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 8 451,01 грн, нарахованих на суму виконаного грошового зобов`язання, та навела в позові відповідні розрахунки.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями вищевказаних положень закону, а тому підлягають задоволенню.

Зазначені розміри нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу не спростовано відповідачем, іншого розрахунку не надано.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, найшли своє підтвердження в судовому засіданні, доводи позивача щодо неповернення відповідачем коштів, отриманих в позику нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Доводи відповідача, викладені у відзиві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються встановленими обставинами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Позивачем зазначено про понесення витрат на правову допомогу, яка орієнтовно може складати 20 000 грн, докази понесення яких буде надано в порядку та строки визначені ЦПК України. Отже в разі необхідності питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу буде вирішуватися в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 203, 509, 524, 525, 526, 533, 611, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 247 ч.2, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розпискою (договором позики) від 08 липня 2022 року основний борг в сумі 627 568 (шістсот двадцять сім тисяч п`ятсот шістдесят вісім) гривень, 3% річних в розмірі 8 451 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят одна) гривня 01 коп., інфляційні втрати в розмірі 10 093 (десять тисяч дев`яносто три) гривні 26 коп., а всього 646 112 (шістсот сорок шість тисяч сто дванадцять) гривень 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6461 (шість тисяч чотириста шістдесят одна) гривня 12 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3648 від 12.03.2018.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дата складення повного тексту судового рішення 06 грудня 2024 року.

Суддя В.В. Мазуренко