ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3834/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року, по справі №638/19300/23, за заявою представника позивача про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У провадженні Дзержинського районного суду міста Харкова перебувала справа за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 75 074 гривні 35 копійок, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 гривень та судового збору у розмірі 2 684 гривні.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 квітня 2024 року по справі №638/19300/23 провадження за позовом ТДВ СК «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, за відсутності предмет спору.

04 червня 2024 року представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» Шпак М.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що Дзержинським районним судом міста Харкова по справі №638/19300/23 не було вирішено вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 гривень та судового збору у розмірі 2 684 гривні, ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України просило суд ухвалити додаткове рішення по справі №638/19300/23.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 гривень.

Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у її задоволенні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначив, що відповідно до ст.255 ЦПК України та п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд повинен за клопотанням ТДВ СК «Альфа-Гарант» повернути судовий збір позивачу, а не стягувати його з відповідача.

Вказав, що у зв`язку з тим, що ухвалою суду від 18.04.2024 було закрито провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки відповідач повністю сплатив борг позивачу, та провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» та повернення позивачу сплаченого ним судового збору. Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача, тому понесені витрати позивачем не відшкодовується відповідачем. Зазначив, що відповідно до ст.255 ЦПК України та п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд повинен за клопотанням ТДВ СК «Альфа-Гарант» повернути судовий збір позивачу, а не стягувати його з відповідача.

Зауважує, що відповідачем у справі є ОСОБА_1 , однак у прохальній частині п.3 та п.4 позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» просило стягнути кошти з ОСОБА_2 , а тому вважає, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» взагалі не містить жодних позовних вимог до ОСОБА_1 . Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» Шпак Марія Володимирівна просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2024 року залишити без змін, оскільки вважає доводи скарги необґрунтованими, безпідставними.

На обґрунтування вказала, що відповідач виконав своє зобов`язання зі сплати суми заборгованості лише після звернення ТДВ СК «Альфа Гарант» до суду з позовною заявою та відповідно відкриття провадження у справі, позивачем було понесено судові витрати на професійну правничу допомогу та на оплату судового збору, тому ці витрати підлягають до стягнення з відповідача.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, додаткове рішення суду залишити без змін.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення та стягуючи із ОСОБА_1 на користь позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень та судовий збір у розмірі 2684,00 грн., суд першої інстанції керувався частиною третьою статті 142 ЦПК України та дійшов висновку про присудження Товариству з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» стягнення понесених ним судових витрат з ОСОБА_1 .

Мотивовано висновки суду першої інстанції тим, що Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» не підтримує своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх ОСОБА_1 після пред`явлення позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України- позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до частини другої статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно з частиною першою статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Частина 3 зазначеної статті застосовується як підстава для відшкодування судових витрат лише в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем.

Постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц (провадження № 61-12504св20).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано , офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частинами 1, 3 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами першою - третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10 - 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що 02 квітня 2024 року представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» адвокат Білинова А.В. подала до суду заяву у якій просила закрити провадження у справі у частині стягнення 75075,00 грн з ОСОБА_1 відшкодування шкоди у порядку регресу, та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2684,00 грн та витрати пов`язані з оплатою позивачем професійної правничої допомоги у розмірі 9000,00 грн, розмір яких також просила стягнути у позові (а.с.102-103).

10.04.2024 ОСОБА_1 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору, та він сплатив суму заборгованості 75075,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 07.02.2024 (а.с.95,96).

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 квітня 2024 року по справі №638/19300/23 провадження за позовом ТДВ СК «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

04 червня 2024 року представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» Шпак М.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що судом першої інстанції під час постановлення ухвали від 18.04.2024 по справі №638/19300/23, не було вирішено заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 гривень та судового збору у розмірі 2 684 гривні, ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України просить суд ухвалити додаткове рішення по справі №638/19300/23.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», в інтересах якого діє адвокат Білинова А.В., у грудні 2023 року звернулося до суду з заявою про закриття провадження у справі з підстав не підтримування своїх позовних вимог унаслідок здійснення ОСОБА_1 сплати боргу після відкриття провадження у справі.

У такому разі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для присудження Товариству з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» стягнення понесених ним витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 .

Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ТОВ СК «Альфа-Гарант» під час розгляду справи в суді першої інстанції представляв адвокат Білинова Анстасія Вікторівна на підставі витягу з договору про надання правової (правничої) допомоги від 14.05.2019 року (а.с.35,36,37,38).

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 07 лютого 2024 року відповідач добровільно сплатив суму заборгованості 75075,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 07.02.2024 (а.с.96) та виключає стадію подальшого виконання судового рішення. Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що послуги адвокатів за даною категорією справ є стандартними послугами і тому не потребують великих професійних затрат. Витрати на послуги адвоката в розмірі 9 000,00 грн. за даною справою є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатами робіт.

Отже, беручи до уваги закриття провадження у справі через виконання відповідачем свого зобов`язання, дотримуючись принципів розумності, пропорційності та справедливості, суд дійшов вірного про можливість зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача до 3000,00 грн.

Щодо доводів скарги про повернення суми судового збору за клопотанням ТДВ СК «Альфа-Гарант» повернути судовий збір позивачу, а не стягувати його з відповідача, на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (відповідно суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, та перевіряти законність судових рішень лише в межах вимог заявлених у суді першої інстанції), а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Натомість приписами частин 1, 3 та 6 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Відтак, при закритті провадження у справі судовий збір за клопотанням особи, яка його сплатила, повертається з державного бюджету в розмірі 50 відсотків та лише за умови укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову або визнання позову відповідачем до початку розгляду справи. Також наведеною нормою право передбачено, що якщо позивач не підтримує своїх позовних вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, то судові витрати за заявою позивача підлягають стягненню з відповідача та суд вирішує таке питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження.

Також колегія суддів зазначає, що частиною 3 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини 3 статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

Положення частини 3 статті 142 ЦПК України застосовується лише у разі, коли позивач відмовився від позову, а причиною є задоволення вимог відповідачем.

Зазначене узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16, провадження № 61-12504св20, від 02 липня 2020 року у справі № 688/3712/19, провадження № 61-6211св20, від 08 липня 2020 року у справі № 688/3320/19, провадження № 61-6830св20, від 24 липня 2020 року у справі № 688/3361/19, провадження № 61-6828св20, від 09 липня 2020 року у справі № 688/3556/19, провадження № 61-7919св20, від 23 липня 2020 року у справі № 688/3708/19, провадження № 61-6758св20, від 11 січня 2021 року у справі № 688/3359/19, провадження № 61-6973св20.

Як вбачається з матеріалів справи, позов пред`явлено до суду 05.12.2023 (а.с.2), відповідачем ОСОБА_1 було добровільно сплачено борг за позовом 07.02.2024 (а.с.96), тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума судового збору підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 після постановлення судом ухвали про закриття провадження 18.04.2024 (а.с.99).

Отже, у даному випадку зі змісту заяви представника позивача про закриття провадження у справі вбачається, що заборгованість, яка була предметом позову, відповідачем перед позивачем повністю сплачена після пред`явлення позову, тому позивач подав заяву про закриття провадження у цій справі, тобто у даному випадку позивач фактично не підтримав своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, що відповідно до статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не є підставою для повернення з державного бюджету судового збору та у такому випадку законодавством передбачено інший порядок вирішення питання про розподіл судових витрат.

Враховуючи, що відповідач задовольнив вимоги позивача після пред`явлення ним позову до суду, у відповідності до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який сплачений позивачем під час звернення до суду з даним позовом, тому п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» не підлягає до застосування.

Доводи скарги про те, що відповідачем у справі є ОСОБА_1 , однак у прохальній частині п.3 та п.4 позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» просило стягнути кошти з ОСОБА_2 , а тому вважає, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» взагалі не містить жодних позовних вимог до ОСОБА_1 , колегією суддів не приймається оскільки матеріали справи містять документи щодо саме ОСОБА_1 та він добровільно сплатив борг, що свідчить про те, що він визнав заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до нього позов, а зазначене ним у скарзі свідчить про технічну описку позивача.

Посилання апелянта на правовий висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, колегія суддів не приймає, оскільки вона не є релевантною до обставин цієї справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, визначених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.