ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2400/24 Справа № 243/9148/20 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

Суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Бортник В.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 243/9148/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2023 року(суддя Хаустова Т.А.),ухваленого в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області,повне судове рішення складено 30 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, 03 лютого 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладений Договір позики, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 23 300 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 653 695,48 грн, які відповідно до письмового Договору займу ОСОБА_2 повинен був повернути до 30 липня 2018 року. Грошові кошти відповідачем не повернуті. Договір займу було оформлено за домовленістю сторін в простій письмовій формі шляхом написання відповідачем розписки.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за Договором позики від 03 лютого 2018 року у розмірі 23 300 доларів США, що на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 28.05560000х23300 653 695,00 грн: основний борг 373 139,48 грн., інфляційне збільшення боргу 75 419,85 грн, 3% річних 41 801,00 грн, а всього 770 915,85 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 03 лютого 2018 року в розмірі 847 542,16 грн, 3% річних в розмірі 90 768,13 грн, а всього 938 310,29 грн, та судовий збір в розмірі 7 709,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі1 673,90 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що в обумовлені борговою розпискою строки відповідач позичені кошти позивачу не повернув, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що грошові кошти у позивача він не отримував, зобов`язань повернути грошову суму позивачу він не брав, оскільки грошові кошти він фактично отримав у чоловіка позивача ОСОБА_3 , який попросив оформити розписку на його дружину ОСОБА_4 . Отримані в позику кошти відповідач повертав особисто ОСОБА_5 шляхом зарахування коштів на його картковий рахунок в банківській установі, загалом ним було повернуто 21 000 доларів США. Крім того вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми ЦПК України, оскільки суд, в порушення вимог ч.3 ст.49 ЦПК України, розглянув у судових дебатах заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог. Також судом не було розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів, а саме відомостей про рух коштів на банківських рахунках ОСОБА_3 , оскільки відповідач переконаний, що вказані відомості підтвердять факт повернення ним коштів за договором позики.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в заяві від 17 квітня 2024 року просили суд розглянути справу за їх відсутності. В подальшому, 03 травня 2024 року та 13 травня 2024 року, від представника відповідача надійшли заява про відкладання розгляду справи в зв`язку з його хворобою.

Так, згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду випливає, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явились в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також враховуючи, що представник відповідача реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, доказів на підтвердження того, що він хворіє апеляційному суду не надано, строк розгляду справи закінчуються, явка до апеляційного суду є необов`язковою, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , як позичкодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником,було укладено Договір позики грошових коштів, на підставі якого ОСОБА_1 позичила грошові кошти у сумі 23 300 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 до 30 липня 2018 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 та частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог позивача про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 03 лютого 2018 року в розмірі 847 542,16 грн та 3% річних в розмірі 90 768,13 грн, позивачем по справі рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційного збільшення боргу не оскаржено, тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційного збільшення боргу судом не перевіряється.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що в обумовлені борговою розпискою строки відповідач позичені кошти позивачу не повернув, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Проте в повній мірі погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав .

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативнее зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання бо одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ,якийпосвідчуєпереданняйомупозикодавцемвизначеноїгрошовоїсумиабовизначеноїкількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як факт укладення договору та, зокрема, зміст умов договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багато сторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання повністю або частково.

Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Враховуючи вищевказані обставини справи та вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики.

Разом з тим, статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При цьому, врахувавши принцип диспозитивності, те, що позивачем було заявлено позовну вимогу в гривні у розмірі, еквівалентом у визначеній в розписці сумі в доларах США, суд правильно стягнув борг у гривні.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову є стягнення коштів за договором позики. Позивач визначила ці кошти у гривні і це є її диспозитивним правом на розпорядження своїм матеріальним правом, рішення суду позивач не оскаржила (стаття 13 ЦК України, стаття 13 ЦПК України).

Визначаючи розмір заборгованості за договором позики, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції правильно визначив період прострочення повернення позики з 31 липня 2018 року по день ухвалення рішення, тобто, по 30 листопада 2023 року та вірно визначив розмір заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті на час ухвалення оскаржуваного рішення.

При цьому не спростовують таких висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми ЦПК України, оскільки суд, в порушення вимог частини 3 статті 49 ЦПК України, розглянув у судових дебатах заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, скільки дійсно, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Разом з тим виступ у дебатах не є збільшенням розміру позовних вимог в розумінні статті 49 ЦПК України, в даному випадку це є визначенням розміру заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Разом з тим суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення безпідставно послався на уточнені позивачем позовні вимоги, оскільки уточнення позовних вимог на мало місця, а мало місце визначення розміру заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті на час ухвалення оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим з мотивувальної частини рішення вказані посилання мають бути виключені.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що грошові кошти у позивача він не отримував, зобов`язань повернути грошову суму позивачу він не брав, оскільки грошові кошти він фактично отримав у чоловіка позивача ОСОБА_3 , який попросив оформити розписку на його дружину ОСОБА_4 , оскільки договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про сплату коштів за даним договором чоловіку позивача, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем по справі не надано належних та допустимих доказів.

СМС-переписка, на яку посилається відповідач, не може взяти до уваги як належний доказ оскільки згідно з практикою Верховного Суду, зокрема, постанова від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення».

Крім того, в зазначеній СМС-переписці відсутні данні про те, що кошти перераховувались відповідачу саме за договором позики від 03 лютого 2018 року.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме на те судом не було розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів - відомостей про рух коштів на банківських рахунках ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що вказане порушення норм процесуального права не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи з огляду на те, що матеріали справи не місять доказів того, що грошові кошти за договором позики відповідач отримав від чоловіка позивача, отже витребування відомостей про рух коштів на банківських рахунках ОСОБА_3 в даному випадку не має правого значення для вирішення спору по суті.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних, з огляду на наступне.

Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом в мотивувальній частині оскаржуваного рішення безпідставно зазначено про уточнення позивачем позовних вимог, а тому суд дійшов висновку про виключення з мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання суду на уточнені позивачем позовні вимоги, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду в частині стягнення грошових коштів залишено без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2023 року змінити.

Виключити з мотивувальної частині рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2023 року посилання суду на уточнені позивачем позовні вимоги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова