Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої київської державної нотаріальної контори, Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:1) скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 1407336; 2) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 25.10.2004 року № 1407336 про арешт квартири АДРЕСА_1 ; 3) визнати ОСОБА_1 власником нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що 04.09.1998 року за договором купівлі-продажу позивачка придбала нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , продавцем якої була ОСОБА_2 . Позивачка хотіла скласти заповіт та дізналась, що існує арешт на квартиру. В ЦНАП вона отримала відомості з державного реєстру речових прав, з якого видно, що в єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 25.10.2004 року № 1407336 про накладення арешту на квартиру, яка на момент внесення запису належала ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 04.08.1998 р., посвідченимприватним нотаріусом Красієм В.Я. та зареєстрованим в реєстрі за № 892, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на права приватної власності під № 549/.08.1998 р., але власником майна зазначена ОСОБА_2 . Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою київською державною нотаріальною конторою, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису № 1407336 арешт на належну позивачу квартиру накладено згідно повідомлення 20916 11.09.1998 року Подільське РУГУ МАС України в м. Києві, тобто після укладання договору купівлі-продажу. Позивачка у 2005 року звернулася до Подільського Управління внутрішніх справ міста Києва із заявою про підставу накладення арешту, отримала довідку про безпідставність арешту, другий екземпляр довідки було передано до Бюро технічної інвентаризації, посадові особи запевнили, що цієї довідки достатньо для зняття арешту. Згідно листа Першої київської державної нотаріальної конторивід 25.08.2023 р. № 5364/01-16, копія документів на основі яких було внесені обтяження не збереглися в архіві нотаріальної контори. Позивачка посилається на те, що на належне їй майно безпідставно накладено арешт.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.11.2023 р. відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (суддя Скрипник О.Г.)

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 23.01.2024 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М.

Ухвалою суду від 29.01.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Представником відповідача-1 - Першої київська державної нотаріальної контори - подано письмові пояснення, в яких ПКДНК посилалась на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача є прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на Позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного Відповідача. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Враховуючи вищевикладене, нотаріус не може бути відповідачем або заінтересованою особою, а може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Тому, Перша київська державна нотаріальна контора просить розглядати справу № 758/12893/23, без представника нотаріальної контори та прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

Представником відповідача-2 подано відзив, в якому сторона - Міністерство юстиції України просить відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 1407336. Підставою для накладення арешту на квартиру позивача стало повідомлення 20916, від 11.09.1998 Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яка знаходиться у м. Києві, яка є юридичною особою і самостійно здійснює свої повноваження, встановлені чинним законодавством. Зазначають, що позивач звертаючись до суду з позовними вимогами до Міністерства юстиції України не наводить у позовній заяві обставини, якими саме діями рішеннями чи бездіяльністю Міністерство юстиції України порушило право власності позивача на спірну квартиру та законні інтереси останньої. Відповідно до ст. 17 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» державні нотаріальні контори створюються і ліквідуються Міністерством юстиції України. Штати державних нотаріальних контор затверджуються територіальними органами Міністерства юстиції України в межах встановленої для державних нотаріальних контор штатної чисельності і фонду заробітної плати. Державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Призначення на посади державного нотаріуса, завідуючого державною нотаріальною конторою та звільнення з таких посад здійснюються територіальними органами Міністерства юстиції України.Таким чином, державна нотаріальна контора є самостійною юридичною особою, яка самостійно здійснює повноваження, встановлені чинним законодавством.При цьому, підставою для залучення Міністерства юстиції України у справі в якості відповідача є наявність у нього компетенції щодо створення та ліквідації державних нотаріальних контор є необгрунтованим, оскільки вказані обставини не можуть бути правовою підставою для залучення Міністерства юстиції України в якості відповідача. Крім того, у статті ст. 7 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» передбачені повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав. Міністерство юстиції України виконує організаційні та контрольні функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та не є суб`єктом, що безпосередньо здійснює державну реєстрацію щодо зняття арешту з майна, оскільки така державна реєстрація відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ проводиться саме нотаріусом.Відповідно до ст. 11 Закону України від 01 липня 2004 року державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Закону України від 26 листопада 2015 року № 834-УІП «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року. Після 30 квітня 2016 року Міністерство юстиції України не є суб`єктом держаної реєстрації і не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі, й на підставі рішення суду.Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.На позивачу лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.Разом з цим, надання правової оцінки спірним правовідносинам, що є предметом розгляду справи № 758/12893/23 та суб`єктом яких є Міністерство юстиції України не є, не входить до його повноважень, передбачених законодавством України.Враховуючи вищевикладене варто зазначити, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у даній справі.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала просила задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача-1, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в поданих письмових поясненнях міститься клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону.

З урахуванням викладеної стороною відповідача позиції щодо суті позовних вимог, належного повідомлення відповідачів, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 04.09.1998 року за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Красієм В.Я. та зареєстрованим в реєстрі за № 892, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з вищевказаного договору, право власності ОСОБА_1 зареєстровано Київським міським БТІ 08.09.1998 р. в реєстрові книзі під № 549/637/33064, що відповідає вимогам ст..227 ЦК України (1963 року), який діяв на час укладання договору.

Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.10.1998 року та на час відкриття провадження у справі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 343578795 від 21.08.2023 р., власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 , та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на дану квартиру зареєстровано обтяження за № 1407336 від 25.10.2004, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора.

За відомостями, що містяться у вищевказаній Інформації з Реєстру, підставою для накладення арешту на вказану квартиру стало повідомлення № 20916 від 11.09.1998 Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яка знаходиться у м. Києві.

Як вбачається з листа Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.12.2005 р., адресованому ОСОБА_1 у відповідь на її заяву, в ході перевірки було встановлено, що заборона на продаж квартири АДРЕСА_1 , виставлена безпідставно.

Відповідно листа Першої Київської державної нотаріальної контори від 25.08.2023 р. позивачу ОСОБА_1 вбачається, що термін зберігання процесуальних документів на підставі, яких були накладені (зняті) арешти (заборони) на майно включно до 2001 року складав три роки, тому надати копію документів на підставі яких було внесення обтяження за 1998 рік не має можливості, у зв`язку з відсутністю документів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, крім іншого, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі № 523/9076/16-ц).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтями 33, 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Крім того, вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача є прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на Позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного Відповідача.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії.

Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Нотаріус не може бути відповідачем або заінтересованою особою, а може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Тому, Перша київська-державна нотаріальна контора просить розглядати справу № 758/12893/23, без представника нотаріальної контори та прийняття рішення згідно чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» державні нотаріальні контори створюються і ліквідуються Міністерством юстиції України. Штати державних нотаріальних контор затверджуються територіальними органами Міністерства юстиції України в межах встановленої для державних нотаріальних контор штатної чисельності і фонду заробітної плати. Державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Призначення на посади державного нотаріуса, завідуючого державною нотаріальною конторою та звільнення з таких посад здійснюються територіальними органами Міністерства юстиції України.

Державна нотаріальна контора є самостійною юридичною особою, яка самостійно здійснює повноваження, встановлені чинним законодавством.При цьому, підставою для залучення Міністерства юстиції України у справі в якості відповідача є наявність у нього компетенції щодо створення та ліквідації державних нотаріальних контор є необґрунтованим, оскільки вказані обставини не можуть бути правовою підставою для залучення Міністерства юстиції України в якості відповідача.Крім того, у статті ст. 7 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» передбачені повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав.

Міністерство юстиції України: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; 3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; 4) організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; 7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; 9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; 9-1) надає узагальнені роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Міністерство юстиції України виконує організаційні та контрольні функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та не є суб`єктом, що безпосередньо здійснює державну реєстрацію щодо зняття арешту з майна, оскільки така державна реєстрація відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ проводиться саме нотаріусом.Відповідно до ст. 11 Закону України від 01 липня 2004 року державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Закону України від 26 листопада 2015 року № 834-УІП «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року.

Таким чином, після 30 квітня 2016 року Міністерство юстиції України не є суб`єктом держаної реєстрації і не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі, й на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до положень чинного законодавства, відповідачем є та процесуальна особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до суду.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та, з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заявлялось клопотання про заміну відповідача та/або клопотання про залучення співвідповідача.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

На позивачу лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Разом з цим, надання правової оцінки спірним правовідносинам, що є предметом розгляду справи № 758/12893/23 та суб`єктами яких (за позовом) є Перша київська державна нотаріальна контора та Міністерство юстиції України, не входить до повноважень даних юридичних осіб, передбачених законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство юстиції України та Перша київська державна нотаріальна конторає неналежними відповідачами у даній справі.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в частині вимог про скасування арешту на квартиру та виключення відомостей з Єдиного реєстру заборон слід відмовити.

В частині вимог про визнання права власності на квартиру також слід відмовити, оскільки право власності позивача на вказану квартиру підтверджується нотаріально посвідченим та зареєстрованим договором купівлі-продажу від 04.09.1998 р., яким ніким не оспорювався та не визнавався недійсним.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 58, 87,92 ЦК України, ст. ст. 13, 48, 51, 81,76, 77-81, 89, 95, 175, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Першої київської державної нотаріальної контори, Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач-1 - Перша київська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: 01135, м.Київ, пр.Берестейський, буд.11; );

Відповідач-2 - Міністерство юстиції України (місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул.Архітектора Городецького, буд.13; ).

Суддя Н. М. Ларіонова