Справа № 464/1173/24 Головуючий у 1 інстанції: БЕСПАЛЬОК О.А.
Провадження № 22-ц/811/1448/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2024 року в складі судді Беспальок О.А у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

встановив:

У лютому 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Вимоги обґрунтовувала тим, що у квартирі АДРЕСА_1 вона є основним квартиронаймачем. Окрім неї в спірній квартирі зареєстрований ще відповідач зі сім`єю, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Однак, останні в житловому приміщенні не проживають, про що складено акт від 14 лютого 2023 року представником ОСББ «Чукаріна», не оплачують житлово-комунальні послуги, особистих речей в квартирі немає, квартирою не цікавляться.

Зазначає, що реєстрація відповідача ОСОБА_2 створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. Також, факт реєстрації відповідача позбавляє її можливості оформити субсидію, через що вимушена самостійно нести тягар утримання майна.

Просила суд позов задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що вказане рішення суду необхідно скасувати, оскільки при винесенні рішення судом не враховано норми цивільного та житлового законодавства України.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом не вирішено питання щодо права користування житловим приміщенням відповідачем, а також іншими зареєстрованими особами, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, та ст. 405 ЦК України. Також, не вирішено питання, чи користувався або проживав зареєстрований відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, та ст. 404 ЦК України відповідно до яких зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням і можливе внаслідок відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначає, що суд не взяв до уваги акти, складені ОСББ «Чукаріна», що підтверджують не проживання відповідачів у квартирі. Також суд не взяв до уваги показання свідка.

Вважає, що це призвело до неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, і як наслідок неправильне їх дослідження.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 22 жовтня 2024 року не прибули, позивачка ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із відпусткою адвоката, однак доказів на підтвердження перебування адвоката у відпустці не надала, про причини власної неявки не повідомила.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не наведено фактичних даних та переконливо не доведено, що є її процесуальним обов`язком, не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строк без поважних причин.

Крім цього, суд не взяв до уваги Акти, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оскільки у вказаних документах не зазначено, з якого періоду відповідач не проживає чи відсутній у спірній квартирі. Зазначеними доказами стверджується лише факт зереєстрованих осіб та фактично проживаючих.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності і позивачка ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем спірної квартири.

В квартирі зареєстровано 13 осіб: позивачка ОСОБА_1 , як мешканець, донька ОСОБА_8 , син ОСОБА_9 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , що підтверджується відомостями з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 148585 (а.с. 5) та довідкою з місця проживання №48 від 25 січня 2024 року, виданої головою ОСББ «Чукаріна 6» (а.с. 4).

Згідно із заявою сусіда ОСОБА_14 , яка підписана, окрім нього, головою ОСББ «Чукаріна 6», ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 6).

Звертаючись із позовними вимогами про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що відповідач зі сім`єю, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не проживає у квартирі, про що складено Акт від 14.02.2023 головою ОСББ «Чукаріна 6».

Зазначає, що відповідач з родиною не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна, особистих речей немає і не цікавиться квартирою. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, і тому вона позбавлена можливості оформити субсидію.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК України.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

В свою чергу, як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції вказаних вище документів, а саме довідки з місця проживання, виданої головою ОСББ «Чукаріна 6», відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 148585, а також заяви сусіда ОСОБА_14 , оскільки у таких, зокрема, відсутня інформація про період не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а також такі документи не підтверджують неповажність причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що покази свідка не є та не можуть бути беззаперечними доказами, на яких могло б ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідок у відповідній квартирі не проживав та не проживає, відтак обставини щодо не проживання у такій відповідача з родиною, йому відомі лише зі слів позивачки.

Поряд з цим, позивачка у позовній заяві згадує акт від 14.02.2023, який складений головою ОСББ «Чукаріна 6», як одне із підтверджень не проживання відповідача із сім`єю у спірній квартирі, однак такого акту до позовної заяви не додано.

Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Окремо, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України»№ 30856/03 від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк