Справа № 727/3425/24
Провадження 2/721/153/2024
У Х В А Л А

Путильський районний суд Чернівецької області в складі:

Головуючого судді: Проскурняка С.П.

за участю секретаря: Помазан М.В.

представника відповідача

ОСОБА_1 : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду смт. Путила Чернівецької області в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 про стягнення боргу.

До суду від представника відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про зловживання позивачем процесуальними правами та про залишення позовної заяви без розгляду в порядку ч.3 ст.44 ЦПК України. В даному клопотанні вказує, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Позовна вимога про стягнення боргу має містити відомості про розмір боргу; посилання на документ, який є підставою для безспірної фактичної наявності боргу та підставою для його стягнення; підтвердження порушення строків виконання зобов`язання тощо.

Зазначає, про те, що окрім вказівки про начебто існування суми боргу у розмірі 5 275 090 гривень позивачем не долучено жодних належних та допустимих доказів - не долучено документ, що підтверджує дану заборгованість та її суму: не вказано істотні умови такого зобов`язання (зокрема, строк повернення боргу, цільове призначення наданих коштів в борг, не підтверджено сторону ймовірного позичальника чи позичальників тощо).

Відповідач ОСОБА_1 , категорично заперечує факт передачі (отримання) грошових коштів у розмірі 5 275 090 гривень (та у будь-яку іншу суму) від ОСОБА_3 . Жодних договорів позики га розписок від імені ОСОБА_1 з Позивачем, ОСОБА_3 , не укладалося.

Відсутність письмової форми договору позики між сторонами, відсутність істотних умов (строків повернення) характеризує позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ОСОБА_6 про стягнення боргу як безпідставний та штучний.

В клопотанні зазначає, що суперечність позиції в позовній заяві про наявність боргу в розмірі 5 275 090 гривень, позиції викладеній у матеріалах цивільної справи №381/5546/23, що розглядається в Києво-Святошинському районному суді Київської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя. У відзиві на позов вказується, що грошові кошти, начебто отримані від продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 . зі сторони ОСОБА_3 були подаровані сину відповідачу ОСОБА_4 .

Також у цьому процесуальному документі міститься посилання нате, що відсутність документальних підтверджень вищезазначеного (розписок про передачу грошових коштів, договорів дарування грошових коштів тощо) відбулося виключно через «теплі довірливі родинні стосунки».

Незрозумілим та нелогічним є зміна позиції від 20.02.2024 року про дарування коштів від батька ( ОСОБА_3 ) сину ( ОСОБА_4 ) та про «теплі родинні стосунки» на позицію викладену у позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .. ОСОБА_6 в редакції від 01.04.2024 року, де батько стягує з сина неіснуючий борг.

Наявність таких розбіжностей характеризує позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_5 про стягнення боргу як безпідставний та штучний.

Зазначає, що позов ОСОБА_3 про стягнення боргу має штучний характер, оскільки він виник після відкриггя провадження у справі №381/5546/23 в Києво-Святошинському районному суді Київської області, де розглядається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, та з метою впливу на порядок такого поділу майна у вигляді доведення ОСОБА_1 та її малолітньої доньки ОСОБА_1 , до невигідного матеріального становища.

На підставі викладеного просить суд визнати факт зловживання процесуальними правами позивачем у вигляді подання безпідставного та штучного позову про стягнення боргу. Застосувати до позивача за фактом зловживання процесуальними правами захід передбачений ч.3 ст.44 ЦПК України у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.

Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання у його відсутності, не заперечує щодо призначення справи до судового розгляду, відношення щодо заявленого клопотання не надходило.

Третя особа на стороні позивача в судове засідання не з`явилась, хоча судом повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_4 в підготовче судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання у його відсутності, не заперечує щодо призначення справи до судового розгляду, відношення щодо заявленого клопотання не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні просила суд заявлене клопотання задовольнити, з підстав викладених в письмовому клопотанні та позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без розгляду на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України.

Суд заслухавши доводи представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що клопотання представника ОСОБА_6 про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України, є необґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЦПК України, - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Відповідно до п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Тобто, цивільно процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.

Як зазначено у п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, положення ст.4 ЦПК України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч.2 ст.124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Судом враховано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб`єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об`єктивним критерієм визначення межі здійснення суб`єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон - ст.43 ЦПК України.

За приписами частини 2 статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов`язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.

Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов`язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п.3. ч.2 ст. 44 ЦПК України.

Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.

Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завдання цивільного судочинства, звернувся з таким позовом.

Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.

Водночас, суд звертає увагу, різне тлумачення та розуміння сторонами матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний.

Також, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Рішеннями ЄСПЛ у справах „Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27.10.1993 (п. 33), та „Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні „справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, «без якого змагальність як принцип не існує». Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст.11 ЦПК України).

Викладене свідчить, що суд у своїй діяльності має забезпечувати непорушність балансу інтересів сторін, їх рівності та змагальності, зокрема, шляхом запобігання зловживання процесуальними правами окремими учасниками судового процесу.

Так, звернення до суду з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу є реалізацією його права на судовий захист зазначеним способом.

В свою чергу, представником відповідача ОСОБА_6 не наведено фактичних даних про те, що поданий позов є безпідставним та носить характер зловживань процесуальними правами.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що ЦПК України визначає дії, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти певні дії однієї зі сторін спору, що спрямовані на затягування строків розгляду справи, на спричинення додаткових необов`язкових витрат сторони, на вчинення стороною позасудових дій, які фактично свідчать про визнання позовних вимог, та/або інших дій, що передбачені законом та/ або є такими, що на розсуд суду мають на меті створення перешкод здійсненню належного судочинства у конкретному спорі, тим самим перешкоджаючи доступу сторони до правосуддя та реалізації права на справедливий суд.

За приписами статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Пунктом 3 ч.2 ст.44 ЦПК України, визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

При цьому норми ЦПК України не містять критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а однозначно встановити, що позов є штучним або свідомо безпідставним, суд не може виключно на підставі внутрішнього переконання та позиції інших зацікавлених учасників справи.

Отже, це оціночне поняття, яке в межах змагального процесу має досліджуватися судом, виходячи з доводів сторін та зібраних доказів.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст.44 ЦПК України та залишення позовної заяви без розгляду є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципу рівності та змагальності сторін, оскільки самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову, а тому підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.44,260,354,355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.3 ст.44 ЦПК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: С.П. Проскурняк