КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/6401/24 Головуючий у І інстанції - Слободянюк А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс Груп», Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

установив:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ТОВ «Житло-Сервіс Груп», Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом 2-ої групи довічно, постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії.

Відповідно до медичного висновку №275, вона хворіє бронхіальною астмою ІV ст., тяжкий перебіг, неконтрольована, ХОЗЛ, ЛН, ІІ-ІІІ ст.

Дане захворювання передбачене Переліком хронічних захворювань відповідно до додатку до наказу МОЗ України від 08 лютого 1985 року №52.

За станом свого здоров`я вона не може проживати в комунальній квартирі, із членами своєї сім`ї в одній кімнаті, має право на першочергове отримання житлового приміщення на нижніх поверхах або в будинку з ліфтом.

У зв`язку з цим, у вересні 2023 року на підставі ордера №015845 серії Б, за розпорядженням Деснянської РДА від 11 вересня 2023 року №561, вона на склад сім`ї з п`яти осіб (вона, ОСОБА_3 - донька, ОСОБА_1 - донька, ОСОБА_4 - онука, ОСОБА_5 - онук) отримала двокімнатну квартиру в АДРЕСА_1 .

Вказувала, що спірна квартира надана з урахуванням приватної жилої площі, що є власністю членів родини, а саме: кв. АДРЕСА_2 (загальна площа 69,90 кв.м.): - ОСОБА_2 - 1/5 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 1997 року (8,22 кв.м. житлової площі); - ОСОБА_1 -1/5 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 1997 року (8,22 кв.м. житлової площі); - ОСОБА_4 - 1/5 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 1997 року (8,22 кв.м. житлової площі); - ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ) - 2/5 частини: 1/5 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 1997 року, 1/5 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (16,44 кв.м. житлової площі).

Після отримання ордера на спірну квартиру вона і відповідачі зареєструвались у спірній квартирі.

Оскільки між сторонами виникають конфлікти з приводу користування житловим приміщенням, то вона і звернулась до суду з даним позовом.

Просила суд, встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , та виділи їй у користування жилу кімнату площею 17,7 кв.м. з лоджією, відповідачам - житлову кімнату 17,5 кв.м., інші приміщення: коридор, санвузел, ванну та кухню залишити у спільному користуванні.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши ОСОБА_2 кімнату жилою площею 17,7 кв.м. із лоджією; ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату жилою площею 17,5 кв.м.; приміщення: коридор, санітарний вузел, ванну кімнату та кухню залишити у спільному користуванні сторін.

Стягнуто з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 302, 80 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що позивач постійно проживає в окремій кімнаті площею 10,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .

Наголошує, що користування позивачем вказаною окремою кімнатою узгоджене між всіма сторонами у справі.

Факт постійного проживання позивача у вищевказаній окремій кімнаті було підтверджено самою ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції.

Таким чином, потреба позивача в окремій кімнаті є реалізованою.

Наголошує, що встановлення порядку користування спірною квартирою при якому позивач отримає право користування окремою кімнатою площею 17,7 кв.м., а інші чотири користувача, які є, зокрема, особами різної статі, отримують право користування кімнатою площею 17,5 кв.м. є порушенням справедливого балансу.

Просила суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначила, що судом першої інстанції вірно встановлено, що вона отримала спірне житлове приміщення з урахуванням стану її здоров`я та з урахуванням приватної житлової площі, що є у власності членів родини.

Сторони зареєстровані у спірній квартирі.

Вказує, що у спірній квартирі сторони не проживають, а посилаються лише на те, що їм чиняться перешкоди у користуванні.

Зазначає, що наразі доступ до спірної квартири у неї відсутній, оскільки відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 змінено замки у квартирі.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розпорядженням Деснянської РДА №561 від 11 вересня 2023 року, на підставі ордера №015845 серія Б від 14 вересня 2023 року, позивачка ОСОБА_2 отримала на сім`ю з п`яти осіб - вона, ОСОБА_3 - дочка, ОСОБА_1 - дочка, ОСОБА_4 - онука, ОСОБА_5 - онук, двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Житло надано з урахуванням приватної житлової площі, що є у власності членів родини, медичного висновку, виданого ОСОБА_2 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Деснянського району м. Києва від 29 травня 2023 року №275, та згідно з черговістю.

Вказано, що на квартирному обліку ОСОБА_2 перебуває з 18 серпня 1995 року на загальних підставах та у списках осіб, які користуються правом позачергового отримання жилих приміщень в категорії «постраждалі в зв`язку з аварією на ЧАЕС, 1 кат.».

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого 23 листопада 2023 року, двокімнатна кв. АДРЕСА_3 загальної площею 75,2 кв.м., розташовав на першому поверсі, складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 35,2 кв. м, а саме: площею 17,5 кв. м та 17,7 кв. м, а також має кухню площею 12,2 кв.м., ванну кімнату площею 3,8 кв. м, санвузел площею 2,9 кв. м, коридор площею 15,6 кв. м, лоджія - 5.5 кв.м (відноситься до кімнати жилою площею 17,7 кв.м).

27 листопада 2023 року між ТОВ «Житло-Сервіс Груп» та ОСОБА_2 укладено договір про відшкодування споживачем витрат підприємства при забезпеченні будинку послугами, необхідними для його функціювання.

Договір укладено щодо обслуговування, користування кв. АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис №1337 від 02 листопада 1996 року відділу реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, ОСОБА_7 укладала шлюб з ОСОБА_8 Прізвище « ОСОБА_9 » після укладання шлюбу - « ОСОБА_10 ».

Шлюб розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис №1253 від 10 листопада 1998 року відділу реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва. Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишила « ОСОБА_10 ».

Як вбачається зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , актовий запис №1314 від 20 вересня 2003 року відділу реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києва, ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_5 Прізвище « ОСОБА_10 » після укладання шлюбу змінено на « ОСОБА_11 ».

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1997 року №6081 відділу приватизації Ватутінської районної державної адміністрації, квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_4 , належить на праві приватної спільної (сумісної, часткової): ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в рівних долях.

Відповідно до технічного паспорту на кв. АДРЕСА_2 , квартира розташована на 6 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3 кімнат житловою площею 41,1 кв.м. (10,7 кв.м., 20,3 кв.м. та 10,1 кв.м. відповідно), кухня площею 6,7 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м., вбиральня (поєднана) - 1,4 кв.м., коридор - 4,9 кв.м., балкон - 0,9 к.м. Загальна площа квартири - 57,1 кв.м.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. від 22 січня 2021 року, зареєстрованого у реєстрі №52, ОСОБА_3 отримала у спадок після померлого ОСОБА_13 1/5 частку квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_4 . Що також вбачається і з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 241433909 від 22 січня 2021 року.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , з 25 вересня 2023 року зареєстровано 5 осіб. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, зареєстровані за вказаною адресою з 25 вересня 2023 року по теперішній час.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила виділити їй кімнату 17,7 кв.м. у кв. АДРЕСА_3 . Як вказано вище, за технічним паспортом дана квартира складається з двох окремих кімнат жилою площею 17,7 кв.м та 17,5 кв.м.

Дана квартира була надана позивачу відповідно до розпорядження Деснянської РДА від 11 вересня 2023 року №561.

Згідно витягу із протоколу №1 від 15 серпня 2023 року, на засіданні комісії з питань розподілу жилої площі, що надається громадянам, які внаслідок Чорнобильської катастрофи перенесли променеву хворобу будь-якого ступеня або стали інвалідами, дітям-інвалідам, які потребують особливого догляду, сім`ям, що втратили годувальника з числа осіб, віднесених до категорії І, особам, які самостійно переселились з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, переглядалось рішення міської комісії від 23 листопада 2022 року (протокол №1) питання для надання пільгового житла родині ОСОБА_2 з урахуванням змін, які відбулися у родині ОСОБА_2 та медичного висновку Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медики-санітарної допомоги №3» Деснянського району м. Києва від 29 травня 2023 року №275.

Як вбачається з Медичного висновку №275 за обстеженням лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медики-санітарної допомоги №3» Деснянського району м. Києва від 29 травня 2023 року, ОСОБА_2 хворіє бронхіальною астмою ІV ст., тяжкий перебіг, неконтрольована ХОЗЛ,ЛН ІІ-ІІІ ст. Дане захворювання передбачене Переліком хронічних захворювання (додаток до наказу МОЗ України від 08 лютого 1985 року №52, розділ ІІ пункт 1.

ОСОБА_2 за станом здоров`я не може проживати у комунальній квартирі та в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. ОСОБА_2 хворіє захворюванням, передбаченим п.6 наказу МОЗ України від 28 березня 1983 року №330 і відповідно до п.п. 3 п. 44 Правил має право на першочергове отримання житлового приміщення на нижніх поверхах або в будинку з ліфтом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем порядок користування спільною квартирою відповідає її праву на проживання в окремій кімнаті за станом здоров`я. Держава забезпечила ОСОБА_2 , яка користується першочерговим правом отримання житла, спірним житловим приміщення, як особу, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою не свідчить про порушення прав відповідачів.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

У частинах 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Колегія суддів виходить з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Непорушність права власності закріплено в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За приписами частин 1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласникиможуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 104 ЖК України, член сім`ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

У відповідності до ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язані з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

При цьому слід враховувати положення п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, яким передбачено, що суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення,яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Як встановлено судом першої інстанції, загалом житлова площа двох кімнат у квартирі АДРЕСА_3 складає 35,2 кв.м., а саме: площею 17,5 кв.м. та 17,7 кв.м.

У спірній квартирі зареєстровано п`ять осіб, тобто на одну особу припадає 7,04 кв.м. (35,2 : 5) житлової площі.

Здійснюючи поділ спірного жилого приміщення та по суті змінюючи договір житлового найму у спірній квартирі, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб вирішення спору не порушуватиме прав відповідачів, оскільки це не потягне за собою штучного погіршення їх житлових умов та, відповідно, постановку на облік як осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

У той же час суд не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 104 ЖК України вирішення спору у обраний спосіб можливо лише за умови якщо жилу площу, що припадає на позивача, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

Між тим, виділяючи позивачу у користування жилу кімнату площею 17,7 кв.м., а відповідачам кімнату площею 17,5 кв.м., суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частка позивача при цьому збільшується майже на 10 кв.м., а частка відповідачів відповідно буде зменшена, при цьому суттєво будуть порушені їх житлові права на зазначене житлове приміщення, зокрема право на проживання у спірній квартирі.

Таким чином, враховуючи розмір житлової площі, яка припадає на кожного із співвласників, апеляційний суд доходить висновку, що виділення у відособлене користування кожному з них частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам не вбачається можливим, запропонований позивачем варіант не відповідає вимогам законодавства та порядку фактичного користування квартирою та призведе до порушення прав інших співвласників щодо володіння та користування квартирою, відповідачі не погоджуються на зменшення їхньої частки у праві користування квартирою, а тому встановити новий порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави сплачений нею за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1818 грн.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок Держави сплачений нею судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 818 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба