РІШЕННЯ

Іменем України

09.05.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з відповідачкою перебував у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2020р. у справі № 461/4421/20. У шлюбі з відповідачкою народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним, позивачем, та перебуває на його повному утриманні. Після розірвання шлюбу відповідачка покинула сім?ю, веде асоціальний спосіб життя, дитиною не цікавиться і не спілкується, що у підсумку і стало причиною розлучення, а зараз подання позову про позбавлення її батьківських прав. Зазначає, що відповідачка (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ») вже позбавлена батьківських прав щодо попередньої її дитини згідно рішення Франківського районного суду від 26.02.2015р. року у справі № 465/7508/14-ц. Згідно судового наказу №461/5825/20 від 08.09.2020р., виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення аліментів щодо відповідачки відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, що підтверджується розрахунком заборгованості від 15.11.2023 р., оскільки аліментів не оплачує. Зазначає, що відповідачка не знає, який дошкільний заклад відвідувала та яку школу на теперішній час відвідує її дитина; в освітніх закладах, які відвідувала і відвідує дитина, її не знають і ніколи не бачили, що підтверджується відповіднми довідками та характеристиками. Зазначає, що він, позивач, створив всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнивши їх гармонійний розвиток особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідачка в свою чергу дитиною не цікавиться, коштів на утримання дитини не надає, аліментів не оплачує, вихованням не займається, відтак ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання дітей. Просить позов задоволити та позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.01.2024р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового розгляду.

18 квітня 2024 року через систему "Електронний суд" відповідачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги позивача просить задовільнити.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19.04.2024р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Франківську районну адміністрацію як орган опіки та піклування, зобов"язано Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

В судове засідання учасники судового процесу не прибули, кожен окремо подали заяви про розгляд цивільної справ за їх відсутності.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2020р. у цивільній справі №461/4421/20 розірвано шлюб між ОСОБА_1 (позивачем у справі) та ОСОБА_2 (відповідачкою у справі), який зареєстровано 17 жовтня 2015 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №516.

Зокрема, рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що від шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі зазначених вимог законодавства не потребують додаткового доказування факт наявності неповнолітнього сина ОСОБА_3 в позивача та відповідачки, шлюб між якими розірвано.

Відповідно до актів від 28.05.2020р., 14.07.2020р., 07.09.2020р., 06.10.2022р., 26.09.2023р., затверджених директором ЛКП "Княже місто" І.З. Мінарович, зі слів сусідів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за даною адресою.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах у ВП НОМЕР_2, складеного старшим державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Я.М.Лаба, заборгованість боржниці ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 25.03.2024р. становить 135 915 (сто тридцять п"ять тисяч дев"ятсот п"ятнадцять) гривень 10 коп.

Згідно довідок зі школи, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Середній загальноосвітній школі №9, вихованням дитини займається виключно батько, матір не приймала жодного разу участі в шкільних зборах і заходах, участі у навчальному процесі сина не бере, з класним керівником та вчителями не спілкується.

Дані обставини свідчать про те, що відповідач у справі життям дитини не цікавиться, аліменти не сплачує, участі у вихованні не бере, відтак не виконує свої батьківські обов"язки.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не створює їй належних умов проживання, матеріально не забезпечує, не в повній мірі усвідомлює свою батьківську роль. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як свідоме ухилення відповідачки від батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, що передбачене ст. 150 СК України.

При цьому, суд також враховує, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.02.2015р. у цивільній справі №465/7508/14-ц, відповідачку у справі позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Дані обставини в сукупності свідчать про те, що відповідачка у справі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків, дітьми не цікавиться, бажання брати участь у вихованні дітей не має.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Для спростування доводів позову відповідачка не скористалися своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представила, навпаки просить позов задоволити.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

На підставі викаденого, керуючись ст. ст. 3, 10, 81, 89, 223, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа 1: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, юридияна адреса: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, буд.85, ;

Третя особа 2: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, юридична адреса: м. Львів, вул. Ф. Ліста, буд.1, .

Суддя В. Кузь