Справа № 212/293/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Дехта Р.В., за участі секретаря судового засідання Лапіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ покровської РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ м.КРИВОГО РОГУ про усунення перешкод в користуванні власно належним майном - квартирою,

встановив:

08 січня 2024 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 , із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ покровської РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ м. КРИВОГО РОГУ про усунення перешкод в користуванні власно належним майном квартирою.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та її діти є співвласниками спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач є її колишнім чоловіком та був зареєстрований у квартирі в якості члена сім`ї. В квартирі разом з нею проживають діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її колишній чоловік, ОСОБА_5 , шлюб з яким було розірвано 05 березня 1998 року. Спільне проживання з відповідачем у квартирі стало нестерпним, оскільки відповідач зловживає алкоголем, влаштовує сварки, створює перешкоди у користуванні її житловим приміщенням, через моральне насильство доводилось викликати поліцію, комунальні послуги не сплачує. Так як проживання в одній квартирі з відповідачем є неможливим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

16.01.2024 року ухвалою суду відкрито провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідачем заперечень на позов не надано.

09.05.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представником третьої особи Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради надано заяву про розгляд справи без їх участі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов із наведених підстав.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що відповідач не має іншого місця проживання.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 28.09.2000 року, № НОМЕР_1 , копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідач є її колишнім чоловіком та був зареєстрований у квартирі в якості члена сім`ї, що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, запис №148 встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі , та 05 березня 1998 року шлюб між ними розірвано.

Також судом установлено, що позивач неодноразово скаржилась на негативну поведінку відповідача, щодо вчинення ним сімейних сварок, вживання спиртних напоїв, застосування відповідачем насилля у сім`ї до органів поліції, у зв`язку із чим відповідач притягувався до адміністративної відповідальності та з ним проводились виховні бесіди.

Оскільки відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, систематично вчиняє домашнє насильство, що демонструє систематичне порушення правил співжиття, це стало причиною звернення ОСОБА_1 до суду.

Так, відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК країни, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 3 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку (частини будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК).

Статтею 175 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин, суд вважає, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника квартири на підставі ст. 116 Житлового кодексу України без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Суд приходить до висновку, що позивачем у судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась у позовній заяві, у даному випадку позбавлення відповідача права на житло не є виправданим та покладе надмірний тягар на нього. А тому за таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ покровської РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ м.КРИВОГО РОГУ про усунення перешкод в користуванні власно належним майном квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 , 1958 року народження з вказаного житлового приміщення і визнання його таким, що втратив право користування вказаним нерухомим майном відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 19 травня 2024 року.

Суддя: Р. В. Дехта