Справа № 444/302/23 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р. Й.
Провадження № 22-ц/811/3084/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

02.02.2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути судовий збір.

Позов обгрунтовувала тим, що з часу народження дитини відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків відносно доньки, не цікавиться її інтересами, не відвідує її, не бере участі у вихованні та не надає матеріальної дпомоги на її утримання. Своїм батьком дитина вважає її чоловіка - ОСОБА_4 . Просила позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що він як батько дитини, ніколи не переставав любити та дбати про свою доньку та завжди намагався надавати їй необхідну матеріальну підтримку, що підтверджується показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які в суді першої інстанції підтвердили, що він купував та передавав через них своїй доньці дитячий одяг, солодощі, іграшки, а також телефон та золоті сережки. Таким чином він як батько намагався підтримувати стосунки зі своєю донькою та ніколи не втрачав інтерес до неї. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав, вважає такий передчасним, недостатньо обґрунтованим. При цьому, зазначає, що висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б підтверджували, що він не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо усунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Задовольняючи позов, суд безпідставно не розглянув можливості застосування до нього попередження про зміну ставлення до виховання доньки та покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов`язків, передчасно застосувавши до нього такий крайній захід як позбавлення батьківських прав.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_8 та представник третьої особи - виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, 07.10.2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до положень ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16.09.2013 року, актовий запис №17.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 06.12.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 11.05.2019 року, актовий запис 40.

Встановлено, що дитина сторін проживає з матір"ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , перебуває на її утриманні, виховується нею та її теперішнім чоловіком, що підтверджується актом № 103 обстеження умов проживання від 05.10.2022 року та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 17.10.2019 року.

Згідно листа директора Річківського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів № 119 від 06.09.2022 року ОСОБА_3 , 2013 року народження, навчається у 4-му класі Річківського ЗЗСО І-ІІ ступенів. Батько дитини ОСОБА_1 за роки навчання дитини в школі на батьківські збори не приходив, успішністю дочки не цікавився.

Рішенням виконавчого комітету Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області № 426 від 09 дистопада 2022 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазначено, що батько самоусунувся від виконання батьківських обв`язків по відношенню до малолітньої дитини.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки, районний суд виходив з того, відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , що полягає у відсутності будь-якого спілкування з донькою з часу її народження, участі у її вихованні, турботі про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпеченні їй необхідних умов для життя. Суд також виходив з того, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 змінить своє ставлення до участі у вихованні та спілкуванні з дочкою. Надані представником відповідача докази, а також покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не свідчать про його піклування про дитину, про її фізичний та духовний розвиток. Зазначені обставини в сукупності дають підстави для висновку про повне самоусунення відповідача як батька від виховання дитини, свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, що знайшло свій прояв у тому, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує її матеріально, не спілкується з дитиною та не бажає змінити свою поведінку як батька, що свідчить про необхідність застосування судом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія не може погодитися з наступних мотивів.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач з часу народження дитини ухилається від належного виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , участі у вихованні дитини не бере, не піклується про її фізичний та духовний розиток, ухвиляєть від виконання обов`язку щодо належного матеріального утримання доньки.

Разом з тим, матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження доводів ОСОБА_2 про ухилення ОСОБА_1 від виконання його батьківських обов`язків, що згідно ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановляючи оскаржуване рішення, районний суд не встановив винної поведінки батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також не з`ясував, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону, не сприяв захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування та не перевірив ставлення дитини до свого батька.

Доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька в кращу сторону, позивач не надала.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав та бажає брати участь у вихованні доньки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З наведених мотивів рішення суду слід скасувати з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра