Провадження № 2/369/2716/24
РІШЕННЯ

Іменем України

09.10.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу № 369/18452/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особі, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Міністерство внутрішніх справ України, Кабінет Міністрів України, Міністерство економіки України про скасування права власності та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Міністерство внутрішніх справ України, Кабінет Міністрів України, Міністерство економіки України, про скасування права власності та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 06.08.2009 йому було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру №003043, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Київської області.

У подальшому позивач вирішив скористатись своїм правом на безоплатну приватизацію.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2023 за №351209816 позивач дізнався, що спірна квартира належить на праві власності Державній іпотечній установі.

Тому позивач вирішив звернутись до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем, та визнанням права власності на цю квартиру за позивачем.

Відповідач Державна іпотечна установа заперечила проти позову з підстав того, що позивач не довів, що відповідач порушив його право на приватизацію квартири.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 369/18452/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, третя особа: Міністерство внутрішніх справ України про скасування права власності та визнання права власності на квартиру.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.02.2024 року залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України та Міністерство економіки України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.06.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, вирішено справу розглядати суддею одноособово.

Третя особа Міністерство внутрішніх справ України, 06.02.2024 надало до суду пояснення по справі, у яких заперечило проти позову та зазначило, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, доводи позовної заяви є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та положеннях законодавства.

Також Міністерство внутрішніх справ України просило відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа Міністерство економіки України, 30.04.2024 надало до суду пояснення по справі, у яких заперечило проти позову та зазначило, що Позивачем взагалі не обґрунтовано які його права, свободи чи інтереси було порушено, яким чином обраний ним спосіб захисту реально відновить його наявне суб`єктивне право.

На думку Мінекономіки, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, доводи позовної заяви є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та положеннях законодавства.

Третя особа Кабінет Міністрів України своїм правом на надання пояснень не скористалось.

Позивач в судове засідання 09.10.2024 року не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання 09.10.2024 року не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа Кабінет Міністрів України в судове засідання 09.10.2024 року не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Треті особи Міністерство економіки України та Міністерство внутрішніх справ України в судове засідання 09.10.2024 року не з`явились, причин неявки не повідомили.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 133 Господарського кодексу України визначає три правові режими майна суб`єктів господарювання, це право власності та інші речові права право господарського відання та право оперативного управління.

Відповідно до пункту 22 Статуту Державної іпотечної установи, майно Установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві господарського відання.

Згідно пункту 23 Статуту, Установа не має права безоплатно передавати закріплене за нею майно фізичним особам.

Згідно положень Наказу Міністерства юстиції України від 22.01.2010р. № 92/5 «Про затвердження Методичних рекомендацій стосовно оформлення права власності на нерухоме майно, придбане Державною іпотечною установою, та державної реєстрації такого права», власником майна, переданого Державній іпотечній установі, незалежно від джерел його формування, є Держава в особі Кабінету Міністрів України, оскільки останній виступив її засновником. Сама ж Державна іпотечна установа, відповідно до установчих документів, наділена лише правом господарського відання щодо цього майна.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2009р. № 832 «Питання забезпечення житлом окремих категорій громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов» (далі Постанова № 832) та окремих розпоряджень Кабінету Міністрів України, Державна іпотечна установа у 2009 році купувала готове житло або майнові права на незавершені будівництвом об`єкти нерухомого майна.

Згідно Постанови № 832, Відповідач мав право спрямовувати кошти, отримані від запозичень, здійснених шляхом випуску облігацій під державні гарантії відповідно до Порядку надання державних гарантій за зобов`язаннями Державної іпотечної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1094 «Питання надання державних гарантій за зобов`язаннями Державної іпотечної установи», на фінансування заходів щодо забезпечення житлом окремих категорій громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку, зокрема на придбання квартир за переліками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, у житлових будинках, зданих в експлуатацію, у яких виконано внутрішні опоряджувальні роботи, а також квартир на об`єктах незавершеного житлового будівництва.

Квартира АДРЕСА_1 (далі квартира), придбана Державною іпотечною установою 28 липня 2009 року на підставі Договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зайцем І.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3049.

Після оформлення Державою за собою права власності на цю квартиру у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.08.2009р. (реєстраційний номер майна 27657829), спірна квартира була закріплена за Державною іпотечною установою на праві господарського відання.

На виконання вимог Розпорядження Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 05 серпня 2009 року № 916-р «Про передачу в управління МВС квартир у м. Боярці», придбані Державною іпотечною установою квартири у кількості 75 шт, були передані в управління Міністерству внутрішніх справ України (далі МВС) за Актом приймання-передачі квартири від 06 серпня 2009 року.

Згідно вказаного Акту приймання-передачі від 06 серпня 2009р., квартира АДРЕСА_1 , яка до цього була закріплена за Державною іпотечною установою на праві господарського відання та перебувала на її балансі, передана в оперативне управління Міністерству внутрішніх справ України.

Міністерству внутрішніх справ України також були передані технічний паспорт на квартиру та ключі від неї (п.4 Акту).

Таким чином, Державна іпотечна установа повністю виконала всі необхідні дії, передбачені чинним законодавством України, щодо передачі спірної квартири в оперативне управління Міністерству внутрішніх справ України.

Відтак з 06.08.2009 року власником квартири є Держава в особі Кабінету Міністрів України, а право оперативного управління спірною квартирою належить Міністерству внутрішніх справ України, незалежного від того, що МВС не вчинило подальші дії щодо належної реєстрації цього права.

Відповідно до частини першої статті 182 Цивільного кодексу України (у редакції від 05.08.2009р., що діяла на момент передачі квартири,) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України встановлює, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 01.05.2009р., що діяла на момент передачі квартири) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: речові права на чуже нерухоме майно, тобто право оперативного управління.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно, що є у державній власності, здійснюється за заявою органу, уповноваженого в установленому порядку управляти нерухомим майном, що є у державній власності.

Згідно абзацу 15 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 01.05.2009р., що діяла на момент передачі квартири), підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Пунктом 11 «Положення про порядок передачi об`єктiв права державної власностi», затвердженого Постановою Кабiнету Miнicтpiв України вiд 21 вересня 1998 р. № 1482 (у редакції від 19.09.2007р., що діяла на момент передачі квартири) визначено, що органи, до сфери управління яких передано державне майно, зобов`язані:

- у двотижневий термін з дня затвердження акта приймання-передачі повідомити про таку передачу органи державної статистики, державної податкової служби, фінансові органи, Фонд державного майна для внесення відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, відповідні органи охорони культурної спадщини (стосовно об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками), а стосовно об`єктів, передача яких здійснювалася за рішенням Кабінету Міністрів України, - також Мінекономіки;

- у двотижневий термін закріпити нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно за відповідним підприємством (організацією) на праві господарського відання або оперативного управління;

- у двомісячний термін з дня затвердження акта приймання-передачі внести відповідні зміни в установчі документи підприємства та провести їх державну реєстрацію відповідно до законодавства, а стосовно нерухомого майна провести в установленому законодавством порядку його державну реєстрацію (перереєстрацію).

Таким чином, після фактичного отримання від Державної іпотечної установи в оперативне управління спірної квартири, Міністерство внутрішніх справ України повинно було здійснити в установленому на той час законодавством порядку державну реєстрацію цього речового права у реєстрі прав власності на нерухоме майно, проте МВС зазначені реєстраційні дії не вчинило.

В результаті чого, в Державному реєстрі прав не нерухоме майно міститься запис про те, що спірна квартира перебуває у власності Державної іпотечної установи.

До того ж, у позовній заяві позивачем правильно вказано, що станом на момент звернення до суду Третя особа (МВС) не має наміру виконати Розпорядження КМУ від 05 серпня 2009 року № 916-р «Про передачу в управління МВС квартир у м. Боярці», чим порушує права позивача.

Як убачається з позовної заяви, позивач зазначає, що вирішив скористатись правом на безоплатну приватизацію, яке передбачене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак не зміг його реалізувати з незалежних від нього причин.

Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (далі Наказ №396) визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним квартиру звертається до органу приватизації з відповідною заявою, зразок якої наведено у додатку №2 (пункт 17 Положення).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 83 ЦПК України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Однак до позовної заяви не долучено ні копії заяви позивача про звернення до органу приватизації, ні копії листа про відмову у задоволенні її розгляду.

З наданих позивачем доказів не вбачається що відповідачем (чи іншим державним органом) обуло порушено будь-яке його право, в т.ч. й право на приватизацію державного житлового фонду.

До того ж, передача займаних квартир здійснюється у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника (п.4 Наказу №396).

Оскільки в спірній квартирі зареєстровані інші члени сім`ї, позовна вимога позивача про визнання за ним одноособово права власності на спірну квартиру порушить право на приватизацію інших членів родини, які не є учасниками цієї справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2009 № 1037 «Про розподіл квартир, що придбані Держаною іпотечною установою» (далі Порядок № 1037), визначено, що квартири, які розподілялися між працівниками державних органів, а також військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, що проходили службу у військових формуваннях, підпорядкованих таким органам, мали статус службових.

Згідно частини першої статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно частини першої статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

З Ордеру на жиле приміщення №003043 від 06.08.2009р., виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради (на підставі Рішення Боярського міськвиконкому від 04.08.2009р.) на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що він виданий на службову квартиру.

Згідно пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з такого житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

За результатами розгляду спору судом вирішується питання чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права у позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин(постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20; постанова Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 760/23205/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у пункті 23 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам позовної заяви.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частинами 1 та 2 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч.1 ст. 8 вищезазначеного закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Статтею 15 ЖК України визначено, що до повноважень виконавчих комітетів міських рад віднесено, в тому числі, видача ордерів на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).

Відповідно до підпункту 8 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів міських рад належать видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Частина 1 статті 58 ЖК України визначає, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Таким чином, Виконавчий комітет Боярської міської ради на виконання своїх повноважень видав позивачу та членам його сім`ї ордер на право зайняття службового житлового приміщення.

Частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам.

В той же час, як убачається з матеріалів справи, спірна квартира з державної власності у комунальну власність Боярської міської ради ні Державною іпотечною установою, ні МВС, не передавалась.

Оскільки станом на день звернення з позовом спірна квартира не була об`єктом права комунальної власності, орган місцевого самоврядування не має повноважень видавати позивачу свідоцтво про право власності на майно у порядку приватизації, яке не належить територіальній громаді міста.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється у порядку, встановленому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" уповноваженими на це органами (стаття 8 Закону), до числа яких суд не належить.

Ні Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", ні ст. 328 ЦК України, не передбачено набуття права власності на квартири державного житлового фонду у разі приватизації на підставі рішення суду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року по справі № 577/779/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі у зв`язку з відмовою у позові судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особі, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Міністерство внутрішніх справ України, Кабінет Міністрів України, Міністерство економіки України про скасування права власності та визнання права власності на квартиру відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державна іпотечна установа, 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34, оф. 201, ,

Третя особа: Кабінет Міністрів України, вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008, ,

Третя особа: Міністерство економіки України, вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008, ,

Третя особа: Міністерство внутрішніх справ України, 01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 28.10.2024 року.

Суддя А.В. Янченко