Справа № 214/8166/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 травня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Чаплиги О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , подану його представником адвокатом Домбровською Євгенією Василівною, до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Дніпропетровська обласна прокуратура,

про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся досуду з даним позовом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 390000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відносно нього 04.10.2003 працівниками СУ УМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 36031101 за ст. 308 ч. 2, ст. 309 ч. 2 КК України. На підставі вироку Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2005 позивача по даній справі було засуджено за ст. 308 ч. 2, ст. 309 ч. 2, ст. 70 ч. 1 КК України строком на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна та забороною права займатися в системі правоохоронних органів строком на 2 роки.

Вказаний вирок скасований ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2005. Вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції справу було направлено в прокуратуру м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для додаткового розслідування, ОСОБА_4 звільнено з-під варти з зали суду та обрано запобіжний захід підписка про невиїзд. Кримінальна справа відносно ОСОБА_4 на знищена у 2010 році.

Після надходження справи на додаткове розслідування на підставі ухвали суду апеляційної інстанції, старшим слідчим прокуратури міста Кривого рогу Дніпропетровської області Голубком М. В. 13.03.2006 винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_4 у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ст. 308 ч. 2, ст. 309 ч. 2 та скасовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Представник позивача у позовній заяві також вказує, що згідно витягу з інформаційно-анаклітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності» позивач «станом на 29.05.2023 незнятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, стосовно якої ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2005 кримінальну справу за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 308, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України, направлено в прокуратуру м. Кривого Рогу для проведення додаткового розслідування, застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Інші відомості до МВС не надходили»

Таким чином, з 04.10.2003 по 13.03.2006 року ОСОБА_4 знаходився під слідством та обвинувачувався у вчиненні злочинів, що означає, що 2 роки 5 місяців та 10 днів (30 місяців) поспіль постійно принижувалась його честь, людська гідність.

Крім цього, у зв`язку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, ОСОБА_4 , незаконно був засуджений вироком суду до 5 років позбавлення волі та відбував покарання в установі виконання покарань з 08.02.2005 по 24.05.2005, після звільнення з-під варти знаходився на підписці про невиїзд з 24.05.2005 по 13.03.2006.

В ході проведеного досудового розслідування доказів вини позивача у вчиненні злочинів добуто слідством не було. Напроти було доведено ряд фальсифікацій та порушень, вчиненими працівниками міліції, з метою незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Через такі незаконні дії позивач втратив роботу, і як наслідок постійний дохі, що негативно відобразилось як на ньому самому, так і на членах його сім`ї. Характер довгострокових незаконних дій відносно позивача, незаконне засудження, перебування в місцях позбавлення волі, підписка про невиїзд становлять підвищену суспільну небезпеку, викликали глибокі моральні довгострокові страждання через усвідомлення, що він є безвинно обвинуваченим у вчиненні злочинів та засуджено до покарання із позбавленням волі. Вказані незаконні дії призвели до обмеження конституційного права позивача на вільне пересування, вільне користування його майно, позбавило можливості реалізувати свої звички та бажання, погіршило відносини з оточуючими людьми, спричинило довгострокові моральні та фізичні страждання. Страждання проявились в душевних переживаннях та муках, занепокоєності, постійному нервуванні, соромі, приниженості, страху, відчаю, позивач відчував страх потрапити в місця позбавлення волі. Позивач був позбавлений звичайного людського спокою, стану душевної рівноваги, перебував в пригніченому стані, постійно очікуючи виклику стідчого чи чергового судового засідання.

Представник позивача, з посиланням на норми ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» завдану позивачу моральну шкоду оцінює в 390000,00 грн., виходячи з розрахунку 13000,00 грн. за кожен місяць перебування під слідством чи судом (13000 х 30 місяців).

Ухвалою від 27 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 23 листопада 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Дніпропетровську обласну прокуратуру (49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 38, ідентифікаційний код юридичної особи 02909938).

Ухвалою від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням (викликом) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що Казначейство, яке залучено до участі у справі у якості Відповідача, не визнає позовні вимоги в повному обсязі та заперечує проти задоволення позову, оскільки не є учасником спірних відносин та не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не несе відповідальності за дії органів державної влади, що у свою чергу ускладнює захист інтересів Казначейства та обмежує можливості доказування або спростування фактів, що мають значення для вирішення справи. Також зазначає, що позивач невірно визначив відповідача по даній справі, яким повинна бути держава в особі Міністерства юстиції України, а свої вимоги щодо відшкодування шкоди саме з Державної казначейської служби не обґрунтував, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також вказує, що за обставинами даної справи, відсутній факт наявності відповідного рішення уповноваженого органу чи посадової особи, яким дії посадових осіб, що ініціювали притягнення позивача до кримінальної відповідальності, визнані незаконними. Крім того, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів щодо завдання йому моральної шкоди, а з заявленим розміром моральної шкоди та його розрахунком представник відповідача не погоджується.

Крім того, посилається на пропуск позивачем строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури у своїх письмових поясненнях не погоддився із заявленими вимогами та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що позивачем не обґрунтовано період його перебування під кримінальним переслідуванням, до позовної заяви не надано відповідних письмових доказів, отже неможливо взагалі здійснити відповідний розрахунок моральної шкоди. В управлінні процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління ДБР Дніпропетровської обласної прокуратури відсутні будь-які матеріали щодо досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_4 , а також документи для надання до суду. Особова справа ОСОБА_4 за інформацією Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)»знищена у 2010 році. Також за інформацією, наданою Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, матеріали кримінальної справи за ч. 2 ст. 308, ч. 2 ст. 309 КК України відносно ОСОБА_4 у 2003-2007 роках, за перевіркою алфавітних покажчиків, до суду не надходили та судом не розглядалися. З огляду на вказане, вважає, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 390000 грн. є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Домбровська Є. В. в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Як вбачається з листа Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» № 31/5-6275 від 30.08.2023 ОСОБА_4 згідно картки Ф-1 прибув до установи 08.02.2005 на підставі вироку Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2005 засудженого за ст. 308 ч. 2, 309 ч. 2, 70 ч. 1 КК України строком до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна та забороною права займатися в системі правоохоронних органів строком на 2 роки. Згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2005 вирок Криворізького районного суду від 02.02.2005 скасований, справу направлено в прокуратуру м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для додаткового розслідування. Запобіжний захід підписка про невиїзд. 24.05.2005 ОСОБА_4 був звільнений з зали суду згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2005. Надати належним чином відповідні документи не має можливості, тому що термін зберігання особової справи, згідно наказу Міністерства юстиції України № 1115/5 ст. 37 п. «а», складає 5 років. Особова справа ОСОБА_4 знищена у 2010 році (а. с. 6).

Відповідно до постанови про закриття кримінальної справи (мовою оригіналу «о прекращении уголовного дела») від 13.03.2006, складеної на підставі ст. 130, п. 2 ч. 1 ст. 213 КПК України в редакції чинній на момент її прийняття старшим слідчим прокуратури міста Кривого Рогу Голубком М. В.:

1)у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ст. 308 ч. 2, 309 ч. 2 КК України закрито кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 ,

2)скасовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, обрану ОСОБА_4 колегією суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області 24 травня 2005 року (а. с. 8 - 10).

Дані обставини також підтверджені листом Криворізької південної окружної прокуратури № 04/57-79-88-23 від 28.08.2023 щодо результатів розслідування кримінальної справи № 36031101, порушеної 04.10.2003 (а. с. 7).

Крім того, відповідно до повного витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», наданої Департаментом інформатизації ВМС України за № ВР-000951986, ОСОБА_4 станом на 29.05.2023 незнятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває. Разом з тим є особою, стосовно якої ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2005 кримінальну справу за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 308, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України, направлено в прокуратуру м. Кривого Рогу для проведення додаткового розслідування. Застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Інші відомості до МВС не надходили (а. с. 11).

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 08.02.2005 по 24.05.2005 фактично перебував у місцях позбавлення волі за вироком суду, яким його засуджено до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією його майна та позбавленням права займати посади в системі правоохоронних органів строком на 2 роки. Вирок суду першої інстанції був скасований судом апеляційної інстанції із зміною запобіжного заходу відносно позивача по цій справі на більш м`який - підписка про невиїзд, який до нього застосовано з 24.05.2005. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд відносно ОСОБА_4 був скасований лише 13.03.2006 постановою старшого слідчого прокуратури із одночасним закриттям кримінальної справи відносно ОСОБА_5 у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованих злочинів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склалися між учасниками даної справи, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) (ст. 3 Закону): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Право навідшкодування шкоди в розмірах і впорядку, передбачених ЗакономУкраїни від 01 грудня 1994року №266/94-ВР, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч.1 ст.2 цього Закону).

Судом встановлено, що кримінальну справу (провадження) відносно ОСОБА_4 закрито постановою старшого слідчого прокуратури від 13.03.2006 у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ст. 308 ч. 2, 309 ч. 2 КК України.

У мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що обставини, зазначені в ухвалі суду апеляційної інстанції про направлення справи на додаткове розслідування, неможливо перевірити слідчим шляхом в ході додаткового розслідування кримінальної справи у зв`язку з відсутністю зразків наркотичних рослин, які росли на земельній ділянці, прилеглій до домоволодіння за певною адресою. Крім того, втрачено речовий доказ наркотичний засіб у зв`язку з незабезпеченням його належного зберігання.

У вказаній постанові також зазначено, що в ході додаткового розслідування кримінальної справи не було достатніх доказів, які свідчать про наявність в діях ОСОБА_4 ознак складу злочинів, передбачених ст. 308 ч. 2, 309 ч. 2 КК України, оскільки відсутній предмет злочинів наркотичний засіб.

За даних обставин до спірних правовідносин необхідно застосувати положення п. 2 ч.1 ст. 2Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР в частині права позивача на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_4 була закрита, як встановлено судом та підтверджується постановою старшого слідчого прокуратури м. Кривого Рогу від 13.03.2006, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Представник позивача у позовній заяві зазначила, що позивач ОСОБА_4 перебував під слідством і судом з 04 жовтня 2003 року (дата попорушення кримінальної справи) по 13 березня 2006 року (винесення постанови про закриття кримінальної справи).

Однак, враховуючи вищезазначені положення Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, період перебування ОСОБА_4 під слідством і судом становитиме не такий період часу з огляду на таке.

Матеріали справи не містять даних про пред`явлення обвинувачення ОСОБА_4 , а зі змісту постанови про закриття кримінальної справи від 13.03.2006 вбачається, що кримінальна справа початково була порушена 04.10.2003 року у відношенні іншої особи за ч. 2 ст. 307, ст. 15 КК України.

Таким чином доводи представника позивача про те, що ОСОБА_4 перебував під слідством і судом саме з 04.10.2003 не знайшли свого підтвердження.

Поряд з тим, як встановлено судом, беззаперечним є той факт, що ОСОБА_4 перебував під вартою з 08.02.2005 по 24.05.2005, та перебував на підписці про невиїзд з 24.05.2005 по 13.03.2006. Таким чином, з наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_4 як мінімум з 08.02.2005 по 13.03.2006 перебував під слідством та судом, що становить 1 рік, 1 місяць, 6 днів. (13 місяців 6 днів.)

Нормою ст. 3 Закону презюмується право особи на відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень.

З огляду на встановлені судом обставини беззаперечного перебування позивача під слідством та судом 13 місяців та 6 днів, мінімальний гарантований державою розмір моральної шкоди позивача за доведеними обставинами даної справи становить 105600 грн. з розрахунку мінімальної заробітної плати 8000 грн. за 13 місяців + 1600 грн. за 6 днів (0,2 місяця).

Суд звертає увагу на помилково обраний представником позивача метод визначення розміру моральної шкоди, який полягає у визначенні розрахункової величини мінімальна заробітна плата на рівні 13000 грн., оскільки здійснюючи такий розрахунок представник позивача посилається на ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, відповідно до якої, такий розмір провадиться виходячи з розміру саме не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, даною нормою визначено метод розрахунку, який мінімально гарантований державою. При цьому розмір мінімальної заробітної плати відповідно до Закону про державний бюджет на відповідний рік є сталою величиною у певний проміжок часу та саме такий розмір початкової розрахункової величини має бути взятий при визначені розміру моральної шкоди у мінімальному розмірі, гарантованому державою. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). Тобто, за обставинами справи, суд, з`ясовуючи усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, вправі збільшити розмір такого відшкодування у спосіб додавання до мінімального гарантованого державою розміру певної суми та остаточного визначення розміру відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, беручи до уваги той факт, що позивача було незаконно засуджено до 5 років позбавлення волі із застосуванням додаткових покарань, в тому числі у вигляді протиправної конфіскації майна, чим порушено його конституційне право на право власності, з огляду на незаконне позбавлення позивача волі, що виразилось у фактичному перебуванні його у виправній колонії, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування в сумі 350000,00 грн.

На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням обставин даної справи, не є завищеним.

При цьому посилання представника відповідача на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч.1 ст. 2 Закону).

Судом також відхиляються посилання представника відповідача Державної казначейської служби України на те, що позивачем позов пред`явлено до неналежного відповідача, виходячи із наступного.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14 447 цс 19) (пункт 28)).

Так, Державну казначейську служба України, орган прокуратури та інші державні органи визначено відповідачами у справах: № 727/7635/21 пр. № 61-8814св22 (постанова Верховного Суду від 26 липня 2023 року); № 201/1611/22 пр. № 61-6247св23 (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року); №725/2042/22 пр. № 61-10902св22 (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року) та ін.

Суд також відхиляє посилання представника відповідача на те, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Суд також ставиться критично до заперечень представника прокуратури щодо знищення особової справи ОСОБА_6 у виправному закладі та знищення матеріалів кримінальної справи, як на підставу заперечення проти позовних вимог і як наслідок недоведеністю фактів, на які позивач посилається, оскільки наявні матеріали даної справи містять достатньо відомостей того, що ОСОБА_4 був обвинуваченим у вчиненні злочинів, перебував під слідством та судом.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання представника прокуратури на відсутність інформації у Дзержинському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про розгляд кримінальної справи відносно ОСОБА_4 у 2003-2007 роках, оскільки як встановлено судом, вирок, яким позивача було засуджено на 5 років позбавлення волі був ухвалений Криворізьким районним судом Дніпропетровської області.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково в розмірі 350000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, оскільки в силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України«Про судовийзбір» та ст. 14 Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 судовий збір не справляється за подання позовів у даній категорії справ, то судові витрати в цій частині слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263 265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) 350000,00 грн. (триста п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 травня 2024 року.

Суддя С.І. Сіденко