Провадження № 2/756/1452/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Колядінцевій П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки після розлучення ОСОБА_2 змінила замки у спільній квартирі, у якій наразі проживають незнайомі йому люди, що унеможливлює його користування вказаною квартирою, ОСОБА_1 просить суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 та примусово виселити сторонніх осіб, які не мають законних підстав перебувати у даній квартирі.

У поданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на не доведення позивачем його позовних вимог, зокрема зазначила, що спірна квартира є її особистою власністю, а також заявила клопотання про застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Філоненко Я.В. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Судом установлено, що 12.03.1988 року ОСОБА_1 укладено шлюб ОСОБА_2

06.08.2009 року ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до змісту пункту 14 указаного договору купівлі-продажу квартири придбання квартири здійснюється за згодою чоловіка покупця (а.с. 5).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано(а.с. 6).

Згідно висновку інспектора Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Дяченка С.А. 30.11.2015 року Оболонського УП ГУ НП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що її колишній чоловік намагався проникнути до її квартири АДРЕСА_1 . В ході розгляду даного матеріалу встановлено, що питання яке намагається вирішити ОСОБА_2 належить до компетенції суду та в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини (а.с. 7).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.12.2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна у власність ОСОБА_1 виділено, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на день вирішення справи це судове рішення законної сили не набрало.

16.10.2023 року ОСОБА_1 звертався до начальника Оболонського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною квартирою шляхом вручення повідомлення про виселення (а.с. 8-9).

У відповідь на вищевказане звернення начальник Оболонського УП ГУ НП у м. Києві зазначив, що під час розгляду поданої заяви ознак кримінального правопорушення не виявлено, так як між ним та ОСОБА_2 . склались цивільно-правові відносини (а.с. 10).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24.08.2023 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом перчачи йому комплекту ключів з підстав обрання неналежного способу порушеного права.

12.12.2023 року ОСОБА_1 склав повідомлення ОСОБА_3 з вимогою про виселення з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі, відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами поширення правового режиму спільного сумісного майна на цей об`єкт нерухомості, а також враховуючи факт доведення позивачем неможливості користуватися цією квартирою, суд дійшов висновку про те, що до набрання законної сили рішенням у справі про поділ майна сторін порушене право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту шляхом його вселення.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС від 08.072020 року у справі № 686/16196/15-ц.

Разом із цим, не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про виселення сторонніх осіб з цієї квартири, оскільки судове рішення у цивільній справі не може стосуватися осіб, які не залучалися до судового провадження.

Враховуючи, що ОСОБА_1 клопотань про залучення до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів осіб, які проживають у спірній квартирі не заявляв, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, суд дійшов висновку про звільнення сторін від обов`язку сплачувати одна одній судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору з підстав, передбачених ч. 10 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя