КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6492/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року у справі за скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на дії державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представник стягувача - Дарницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері, стягувач - Київське квартирно-експлуатаційне управління, боржник - ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулось до суду зі скаргою на дії Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просило:

- поновити строк на звернення зі скаргою;

- визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15.08.2015 (ВП № НОМЕР_2), в подальшому уточнено дату винесення постанови - 18.06.2014;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2014 (ВП № НОМЕР_2).

В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.06.2009 по справі № 2-2325/09 зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 400 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок фундамент, розташований на земельній ділянці площею 20 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити земельну ділянку площею 20 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок паркан, розташований на земельній ділянці площею 400 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання даного рішення видано виконавчий лист № 2-2325/2009 від 02.04.2013 року.

В подальшому, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2013 року № НОМЕР_2.

15.08.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яка мотивована тим, що згідно листа № 124 від 05.03.2014 Міністерства оборони України Київського квартирно-експлуатаційного управління рішення виконано.

Представник скаржника зазначає, що в рамках даного виконавчого провадження з боку виконавчої служби не надсилалося жодних виконавчих документів. У своїх запитах (від 25.10.2022 та від 03.01.2023) Київське квартирно-експлуатаційне управління просило повідомити про хід виконавчого провадження № НОМЕР_2, однак посадові особи Відділу не реагували на вказані запити та жодним чином не повідомляли про хід виконавчого провадження, та про дії які були вчиненні державним виконавцем для реального виконання рішення суду.

У відповідь на скаргу на неправомірну бездіяльність посадових осіб Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області своєю відповіддю від 07.07.2023, яку було отримано скаржником 18.07.2023 року, повідомило, що державним виконавцем 15.08.2015 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на вказане, Київському КЕУ лише 18.07.2023 року стало відомо про закінчення виконавчого провадження.

У зв`язку з тим, що Київське КЕУ з об`єктивних незалежних від нього причин до 18.07.2023 не було обізнаним про наявність постанови державного виконавця від 15.08.2015 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, наявність в діях державного виконавця ознак незаконності та протиправності при винесенні оскаржуваної постанови і отримало можливість бути обізнаним про порушення своїх законних прав тільки після вказаної дати та скористатись своїм правом на його оскарження, скаржник просить врахувати об`єктивність причини пропуску строку на подання скарги.

Вважає незаконними дії державного виконавця Деснянського районного управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови від 15.08.2015 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, оскільки, обґрунтовуючи наявність підстав для закриття виконавче провадження, державний виконавець послався на лист Київського квартирно-експлуатаційного управління № 124 від 05.03.2014 року, яким повідомлено, що рішення виконано. Однак, скаржник спростовує направлення такого листа, вказуючи на те, що судове рішення залишається не виконаним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 рокувідмовлено у задоволенні скарги.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення скарги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що мотивуючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично рішення суду виконано, а з боку апелянта не надано доказів зворотного, окрім того, суд зазначив про недоведеність Київським КЕУ на підставі належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків із зверненням зі скаргою.

Вважає, що такі висновки суперечать поданим апелянтом та боржником документам та фактичним обставинам справи.

Вказує, що свою постанову державний виконавець обґрунтовував тим, що начебто Київське КЕУ надіслало лист № 124 від 05.03.2014, яким повідомило що рішення виконано.

Разом з тим, такого листа Київське КЕУ до державного виконавця не направляло, що підтверджується довідкою № 517/3325 від 27.07.2023, в якій зазначено, що: «Згідно журналу реєстрації Київським квартирно-експлуатаційним управлінням вихідної кореспонденції, враховуючи довідку начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління № 303/25-2437 від 07.06.2016, зазначений у постанові державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві вихідний лист № 124 Київського квартирно - експлуатаційного управління не значиться».

Крім того, в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2017 по справі № 754/7769/16-ц судом встановлено: «лист № 124 від 05.03.2014 Київським квартирно-експлуатаційним управлінням до органів виконавчої служби не надсилався, в листі мова йде про знесення паркану, а виконавче провадження № НОМЕР_7 було відкрито стосовно обов`язку ОСОБА_1 знести фундамент, суд вважає, що державний виконавець не мав права закінчувати виконавче провадження».

В частині оскаржуваної ухвали щодо строків подання скарги, вважає, що судом не враховано, що постанова про закінчення виконавчого провадження та будь - які інші матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2 на адресу Київського КЕУ не надходили.

Зазначає, що лише 18.07.2023 скаржнику стало відомо з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07.07.2023 вих. № 35393/3 2-23-вх 30954/3-23, про те, що державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Керуючись частиною 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні вимог скарги, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів на підтвердження порушень державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при закінченні виконавчого провадження, матеріали справи не містять. Крім того, суд вказав, що рішення суду ухвалено у 2009 році, в той час, як скаргу на дії державного виконавця подано у серпні 2023 року, тобто через 14 років. Посилання на те, що про закінчення виконавчого провадження скаржнику стало відомо у липні 2023 року, не є належним доказом обґрунтування поновлення строків, оскільки скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк не лише з дня, коли особа дізналася, а й коли повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Крім того, суду не надано доказів не виконання рішення суду, оскільки будь - яких документів на підтвердження не звільнення земельної ділянки та не знесення паркану суду не надавалось.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив норми матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, однак дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року по справі № 2-2325/09 позовні вимоги військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 і Київського квартирно-експлуатаційного управління було задоволено повністю.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 400 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок фундамент, розташований на земельній ділянці площею 20 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити земельну ділянку площею 20 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок паркан, розташований на земельній ділянці площею 400 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 07.07.2023 року, на примусовому виконанні Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві перебували Такі виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2325/2009 від 02.04.2013 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва:

- виконавче провадження НОМЕР_3 в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 400 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відкрите постановою державного виконавця 21.05.2013;

- виконавче провадження НОМЕР_4 в частині зобов`язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок фундамент, розташований на земельній ділянці площею 20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відкрите постановою державного виконавця 21.05.2013;

- виконавче провадження НОМЕР_5 в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 20 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відкрите постановою державного виконавця 21.05.2013;

- виконавче провадження НОМЕР_6 в частині зобов`язання ОСОБА_1 знести за власний рахунок паркан, розташований на земельній ділянці площею 400 кв м, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначено також, що 15.08.2015 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження відповідно до п. 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки згідно листа № 124 від 05.03.2014 Міністерства оборони України Київського квартирно-експлуатаційного управління, паркан знесено. Рішення суду виконано.(а.с. 41-45).

Звертаючись у липні 2023 року зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця та скасування постанови державного виконавця від 15.08.2015 року про закінчення виконавчого провадження, Київське квартирно-експлуатаційне управління, як на підставу пропуску строку подання скарги посилалось на те, що копію постанови державного виконавця від 15.08.2015 року у виконавчому провадженні НОМЕР_6 воно не отримувало, а про закінчення виконавчого провадження стягувачу стало відомо у липні 2023 року з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо поважності причин пропуску строку подання скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №466/948/19 (провадження № 61-16974св19) зроблено висновок, що "з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові".

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок по застосуванню статті 449 ЦПК України та вказано, що "такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи".

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, заявниквказує, що в рамках даного виконавчого провадження з боку виконавчої служби не надсилалось жодних виконавчих документів. У зв`язку з цим, Київське КЕУ направило запити від 25.10.2022 та від 03.01.2023 до виконавчої служби про хід виконавчого провадження № НОМЕР_2, однак не отримавши відповіді, було подано скаргу 22.03.2023 на ім`я начальника відділу.

Також вказує, що лише 18 липня 2023 року Київському КЕУ стало відомо з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07.07.2023, що 18.06.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, в апеляційній скарзі заявник посилається на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2017 у справі № 754/7769/16-ц, якою судом встановлено, що лист № 124 від 05.03.2014 Київським квартирно-експлуатаційним управлінням до органів виконавчої служби не надсилався.

Перевіривши відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі 754/7769/-16-ц, колегія суддів, встановлено, що згідно ухвали суду від 26 липня 2017 року представник Київського КЕУ звертався до суду скаргою та просив визнати незаконними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_7 від 19.08.2016; визнати постанову державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_7 від 19.08.2016 недійсною. Одночасно просив визнати причину пропуску строку на подання скарги поважною та поновити строк на її оскарження.

В зазначеній скарзі заявник посилався на те, що копію постанови від 19.08.2015 про закінчення виконавчого провадження скаржником було отримало 03.06.2016.

Отже, з указаного вбачається, що достовірно знаючи про те, що в рамках виконання виконавчого листа № 2-2325/2009 від 02.04.2013 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, відкрито декілька виконавчих проваджень, в тому числі і виконавче провадження № НОМЕР_2, оскаржуючи дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_7, яке було закінчене з підстав виконання судового рішення, Київське КЕУ, як стягувач, не цікавилось наслідками здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_2 чи місцезнаходженням виконавчого листа і не вживало для цього належних заходів.

Слід звернути увагу, що добросовісною вважається поведінка, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21).

З урахуванням обставин цієї справи, поведінка стягувача, якому ще у 2017 році стало відомо про винесення державним виконавцем постанови закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_7 з підстав виконання судового рішення, щодо подання у липні 2023 року скарги на постанову державного виконавця від 15.08.2015 року у пов'язаному виконавчому провадженні № НОМЕР_2, яке відкрито на виконання того ж рішення суду, за умови відсутності у суду можливості дослідити матеріали виконавчого провадження (строк архівного зберігання - 3 роки), не відповідає принципу добросовісності та свідчить про зловживання правом на оскарження дій та бездіяльності державного виконавця.

Поряд із цим, заявником не зазначено у скарзі доводів, підтверджуючих поважність причин неможливості дізнатись про порушення свого права у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з 2017 по 2023 рік.

Наведене у сукупності свідчить, що стягувач не цікавився та належно не здійснював своїх прав як учасник виконавчого провадження.

При цьому колегія суддів враховує, що як відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, так і згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, стягувач як сторона виконавчого провадження наділений широким колом повноважень щодо контролю за діями виконавця, в тому числі, має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону України «Про виконавче провадження», як сторони виконавчого провадження, в тому числі, на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконання колегії свідчить про недобросовісне відношення заявника до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.

Відхиляючи довід Київського КЕУ щодо неодноразових звернень до виконавчої служби, на які ним не було отримано відповідей, колегія суддів враховує, що в більшості випадків звернення заявника із запитами та їх періодичність здійснювалась за межами строку та інтересу до виконання рішення та доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. А згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає, що скаргу на дії державного виконавця Київським КЕУ подано поза межами строку, визначеного положеннями статті 449 ЦПК України, поважних причин для поновлення цього строку апеляційним судом не встановлено, що є підставою для залишення скарги без розгляду.

Суд першої інстанції, правильно встановивши порушення скаржником строку на подання скарги та зазначивши про відсутність належного обґрунтування клопотання про його поновлення, дійшов неправильного висновку про те, що це є підставою для відмови у скарзі, у зв`язку із чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про залишення скарги без розгляду.

Керуючись ст. ст. 126, 367, 374, 376, 381-384, 449 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 рокускасувати.

Скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на дії державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представник стягувача - Дарницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері, стягувач - Київське квартирно-експлуатаційне управління, боржник - ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.