Справа №705/5022/23
6/705/2/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі Моросліп А.Р.

за участю державного виконавця Бойко Т.Д.

стягувача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані в режимі відеоконференції подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника,

У С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Бойко Т.Д. звернулася до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в обґрунтування зазначивши наступне.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження № 40837210 від 27.01.2012 про стягнення боргів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 .

Станом на 10.07.2023 в складі зведеного виконавчого провадження № 40837210 про стягнення боргів з ОСОБА_2 перебуває п`ять виконавчих проваджень: № 31051817 по виконанню виконавчого листа № 2-275 виданого Уманським міськрайонним судом 21.01.2009 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу 492825,66 грн.; № 30756726 по виконанню виконавчого листа № 2-2023 виданого Уманським міськрайонним судом 27.04.2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» боргу в сумі 36615,76 грн.; № 30756865 по виконанню виконавчого листа № 2-1222 виданого Уманським міськрайонним судом 02.02.2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБіБанку» боргу в сумі 19593,13 грн.; № 30736928 по виконанню виконавчого листа № 20287 виданого Уманським міськрайонним судом 17.04.2008 про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Фортеця» боргу в сумі 21866,25 грн.; № 34926510 по виконанню виконавчого листа № 2318/421/2012 2/2318/550/2012 виданого Уманським міськрайонним судом 26.06.2012 про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Злагода» боргу в сумі 62553,51 грн.

По всіх вищевказаних виконавчих документах утримання боргів здійснювалось з пенсії ОСОБА_2 Уманським відділом обслуговування громадян ГУ ПФУ в Черкаській області з 01.03.2012 та перераховувалось на депозитний рахунок відділу ДВС в розмірі 20% пенсії боржника.

Державним виконавцем перераховувались кошти на рахунок стягувачів в порядку черговості пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

В зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Оскільки боржник ОСОБА_2 проживає в с. Дмитрушки Уманського району, державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС Бойко Т.Д. у відповідності до ч. 5 ст. 24 надано доручення державному виконавцю Уманського районного відділу ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) здійснити перевірку майнового стану боржника ОСОБА_2 за адресою його проживання в с. Дмитрушки Уманського району на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця Уманського міського відділу ДВС.

Згідно постанови про опис та арешт майна боржника від 06.05.2021 державним виконавцем Рибак Л.В. описано частину житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду № 705/2572/13-ц від 07.06.2013 про розподіл спільного майна подружжя за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га, на якій побудований даний будинок.

Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», описане та арештоване майно боржника підлягає передачі на реалізацію шляхом подання заявки на проведення електронних торгів, які здійснює Державне підприємство «СЕТАМ».

Відповідно до розділу VІІІ п. 28 Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають неповнолітні діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до Закону.

Згідно «Порядку реалізації арештованого майна», у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до пакету документів, що передаються на реалізацію необхідно обов`язково надати копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Згідно відповіді на запит Дмитрушківської сільської ради в будинку, що належить ОСОБА_2 зареєстровано шість осіб, в тому числі двоє неповнолітніх дітей, які там проживають ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Державним виконавцем неодноразово направлялись запити до служби у справах дітей Дмитрушківської сільської ради щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають в даному будинку.

30.09.2022 за № 02-16/1866 надійшла відповідь з Дмитрушківської сільської ради про те, що відповідно до законів України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна дитини, за результатом добровільних звернень осіб, які мають намір розпорядитися належним дитині майном або майном, на яке у дитини є право користування, і не стосується примусового відчуження майна. Примусова реалізація предмета за рішенням суду не є правочином, а отже згода органу опіки та піклування не потрібна.

Враховуючи зазначене, служба у справах дітей Дмитрушківської сільської ради не надає дозвіл на реалізацію нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 .

14.12.2022 до відділу ДВС надійшла заява стягувача ОСОБА_1 щодо звернення до Уманського міськрайонного суду з відповідним поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані в даному будинку.

Станом на 10.07.2023 по виконавчому провадженню № 31051817 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 492 825,66 грн., залишок боргу становить 485 573,55 грн. Самостійно боржник не сплачує борг на користь стягувача. З метою повного фактичного виконання рішення суду, необхідно звернути стягнення на майно боржника, яке належить йому на праві власності.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна боржника у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Відповідно до акту державного виконавця від 06.05.2021 у боржника відсутнє рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу. Згідно повідомлень банків, кошти на рахунках боржника відсутні.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.06.2016 № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1301/29431, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду.

У зв`язку з цим, вимушені звернутися до суду з вказаним поданням та просять суд винести рішення про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , в якому зареєстровані малолітні діти, надавши дозвіл на реалізацію нерухомого майна боржника, а саме частини житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,17 га, на якій побудований даний будинок, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей.

Державний виконавець Бойко Т.Д. в судовому засіданні підтримала подання та просила суд його задовольнити. Пояснила, що на виконанні у виконавчій службі перебуває об`єднане виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь декількох стягувачів. Добровільно ОСОБА_2 таку заборгованість не сплачує, тому було проведено у межах законодавства ряд виконавчих дій, щодо стягнення з нього боргу, в тому числі з його пенсії примусово стягувалося 20 %, які розподілялися пропорційно між стягувачами. У зв`язку зі змінами в законодавство, такі примусові стягнення були припинені. Державним виконавцем було перевірено майновий стан боржника, встановлено, що рухоме майно та кошти на банківських рахунках, які б можна було стягнути в примусовому порядку у боржника відсутні, та встановлено, що він є співвласником житлового будинку. У зв`язку з цим, державним виконавцем було описано та арештовано належні боржнику частини житлового будинку, які були визначені рішенням Уманського міськрайонного суду від 07.06.2013, для можливості передачі його на реалізацію шляхом проведення електронних торгів. Разом з тим, в ході виконання було встановлено, що у вказаному будинку зареєстровані неповнолітні діти, онуки боржника, у зв`язку з чим, для можливості реалізувати майно боржника через електронні торги, слід отримати дозвіл органів опіки та піклування, який їм не надано. При цьому, вважає, що боржник умисно не оформляє право власності на виділену йому в натурі рішенням суду частку нерухомого майна для уникнення від примусової реалізації такого майна для погашення наявної заборгованості. Оскільки дозвіл органів опіки та піклування на реалізацію майна боржника не надано, вимушені звернутися до суду з цим поданням, оскільки така реалізація можлива також за рішенням суду. У зв`язку з цим просить суд подання задовольнити, надавши дозвіл на реалізацію нерухомого майна ОСОБА_2 , що знаходиться у спільній сумісній власності.

Стягувач ОСОБА_1 в судовому засіданні подання підтримав, вважає, що є підстави для задоволення подання, оскільки боржник рішення суду не виконує, заборгованість перед ним не погашає. ОСОБА_2 рішенням суду виділено у натурі частину будинку, тобто останній має майно, яке можна реалізувати, а кошти повернути йому. На його думку, таке рішення не призведе до порушень прав неповнолітніх дітей боржника, оскільки їх інтересів це не стосується.

Представник стягувача ліквідатора кредитної спілки «Фортеця» в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_6 , у якій просить суд розгляд справи проводити у відсутність їх представника, позицію державного виконавця про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника підтримує.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановленому порядку.

Суд, вислухавши позицію представника заявника та стягувача, вивчивши матеріали подання прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів подання, на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 492 825,66 грн., на користь ВАТ КБ «Надра» в сумі 36 615,76 грн., на користь ПАТ «ВіЕйБіБанку» боргу в сумі 19 593,13 грн., на користь КС «Фортеця» боргу в сумі 21 866,25 грн. та на користь КС «Злагода» боргу в сумі 62 553,51 грн.

27 квітня 2021 року головним державним виконавцем Уманського МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 , а 07 грудня 2021 року постанову про арешт грошових коштів, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

Головним державним виконавцем Уманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Рибак Л.В. 06.05.2021 винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_2 , а саме: частину житлового будинку у спільній сумісній власності відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області № 705/2772/13-ц від 07.06.2013, за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

У відповідності до акту від 06.05.2021, складеного головним державним виконавцем Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рибак Л.В., рухомого майна, що належить боржнику на праві особистої власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не виявлено.

Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2013 у судовій справі № 705/2772/13-ц, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , служба у справах дітей Уманської райдержадміністрації про розірвання шлюбу, розподіл спільного майна подружжя та встановлення режиму користування майном, було задоволено та у власності ОСОБА_2 залишено та виділено: кімнату розміром 9 кв.м, розташовану на першому поверсі будинку (1-7); гараж, розташований на першому поверсі будинку, розміром 22 кв.м (1-5); кімнату (кладову), розташовану на першому поверсі будинку, розміром 20,2 кв.м (1-4). Частина інших приміщень у вказаному будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , була виділена у власність позивача ОСОБА_3 , та частина залишена у їх спільному користуванні.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 05.01.2023 за № 319663148, щодо суб`єкта фізичної особи ОСОБА_2 , за останнім дійсно на підставі вищевказаного рішення суду зареєстровано право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками даного об`єкта нерухомості зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , при цьому розмір частки вказаного житлового будинку становить одне ціле.

У відповідності до повідомлення виконавчого комітету Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 06.08.2021 за № 02-16/1981, на запит головного державного виконавця Бойко Т.Д., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На території сільської ради за ним рахується житловий будинок, в якому зареєстровано двоє малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно листа служби у справах дітей Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 19.11.2021 № 836/02-16, на ім`я відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), примусова реалізація предмета за рішенням суду не є правочином, а є виконанням рішення суду, у зв`язку з чим, згода органу опіки та піклування не потрібна.

Також, згідно повідомлення виконавчого комітету Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 14.02.2022 № 02-16/360, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На території сільської ради за ним рахується житловий будинок, в якому зареєстровано та фактично проживають 6 осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою звернення державного виконавця до суду з даним поданням стало те, що непогашення боржником ОСОБА_2 заборгованості за рішенням суду, а також свідоме уникнення ним реєстрації права власності згідно рішення суду від 07.06.2013 у судовій справі № 705/2772/13-ц на виділену в натурі частину будинку, ускладнює примусове виконання даного рішення та інших рішень в межах зведеного виконавчого провадження тому, на переконання державного виконавця, є необхідність у отриманні дозволу на реалізацію нерухомого майна, яким він володіє спільно з іншими особами та у якому зареєстровані та проживають, в тому числі двоє неповнолітніх дітей. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та іншої особи. При цьому, державний виконавець зазначає про те, що рішенням суду належну боржнику частку виділено та залишено у його користуванні, але в зв`язку з реєстрацією та проживанням у цьому будинку неповнолітніх дітей, державний виконавець позбавлений можливості реалізувати майно, належне боржнику ОСОБА_2 . Також посилаються на те, що до органу опіки та піклування вони зверталися, але дозволу на реалізацію майна не отримали. У зв`язку з цим, виконавець не може вчинити виконавчі дії, пов`язані зі зверненням стягнення на майно боржника.

Разом з тим, посилаючись на рішення суду від 07.06.2013, виконавець надає витяг з Державного реєстру речових прав, згідно якого зазначено, що дійсно за співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рахується житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно даного витягу, реєстрація права власності здійснена на підставі саме рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2013 № 705/2772/13-ц і вказаний будинок є спільною сумісною власністю та становить одне ціле, тобто частки за кожним із співвласників не виділені.

Відповідно до ч.6 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні визначений ст. 443 ЦПК України, відповідно до якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

При цьому, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Відтак, положення статті 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас, в останньому випадку виконавець має звернутися з відповідним позовом в порядку позовного провадження.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України).

Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

У даному випадку суд враховує, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посапдових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції поро захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) сформульовані наступні висновки. У зазначеній справі боржник звернувся до суду першої інстанції, який вирішив спір про стягнення з боржника коштів на користь стягувача, зі скаргою. У скарзі боржник зазначав, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист, виданий цим судом, про стягнення коштів на користь стягувача. Вважаючи, що в межах виконавчого провадження були незаконно проведені електронні торги та продане майно, боржник просив визнати неправомірними дії виконавця; визнати неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки предметом розгляду справи за скаргою боржника були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову. Також у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги боржника у частині визнання неправомірними проведення торгів належить залишити без розгляду.

Якщо спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, і виконавець звернувся до суду цивільної юрисдикції (як у цій справі), то підстави для закриття провадження за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

Суд констатує, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інштх органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19), від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20, пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19, пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 105).

Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Разом з тим, виділ частки у майні - це позов кредитора про виділ частки у майні в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Процесуальні норми виконавчого провадження передбачають, що у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові 15 січня 2020 року (справа № 367/6231/16-ц, провадження № 14-529цс19) поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена; частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

За зверненням виконавця суд визначає частку боржника з метою подальшого звернення стягнення на неї. Натомість частина перша статті 366 ЦК України регулює виділ частки із спільного майна в натурі, а не визначення часток у спільному майні (так звані ідеальні частки).

Таким чином стаття 366 ЦК України спірні правовідносини не врегульовує.

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові чітко і однозначно зазначила, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

Отже, в разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інштх органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені).

У вказаній справі, державний виконавець фактично не ставить питання про виділ частки майна належного боржнику, а просить надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна боржника, а саме частини житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності, зазначаючи, що позбавлена можливості звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , оскільки у вказаному житловому будинку зареєстровані неповнолітні особи, а органом опіки такий дозвіл не був наданий, тому і звернулися до суду з цим поданням. При цьому, зазначають, що частка боржника у житловому будинку уже виділена рішенням суду, тоді як згідно даних державного реєстру дійсно на підставі даного рішення суду право спільної сумісної власності на житловий будинок було зареєстровано за боржником та його колишньою дружиною, а отже частка у праві власності боржника в даному майні не була визначена у встановлений законом спосіб. Тобто, у вказаному випадку, вбачається неможливість розгляду такого подання державного виконавця, оскільки спочатку слід визначити частку боржника у спільному майні, після чого вирішувати питання щодо отримання дозволу на реалізацію визначеної частки боржника за наявності перешкод, як то факт реєстрації місця проживання неповнолітніх осіб.

За вказаних обставин, суд вважає, що в даніій справі наявний спір про право і такий спір має вирішуватися в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку, визначеному розділом VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

При цьому суд роз`яснює державному виконавцю право на звернення з відповідним поданням (позовною заявою) на загальних підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 257-261, 263, 353, 443 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Подання державного виконавця про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника залишити без розгляду.

Роз`яснити державному виконавцю право на звернення з відповідним поданням (позовною заявою) для визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на загальних підставах в порядку позовного провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повне судове рішення складене 01.10.2024.

Суддя Р. В. Піньковський