Провадження №: 4-с/755/173/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Лазоришин А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», -

у с т а н о в и в :

01.11.2024 року скаржник звернулась до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, у якій просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2015 року по справі внесеної до АСВП НОМЕР_2 старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, Рудьковської Олени Сергіївни, в рамках примусового виконання виконавчого листа №755/6747/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості на загальну суму 23643,75 грн.

Вимоги скарги мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року у справі №755/6747/15 стягнуто зі скаржника на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19.10.2012 року в розмірі 23400,15 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн., а всього 23643,75 грн. На виконання рішення суду Дніпровським ВДВС РУЮ у м. Києві було відкрите виконавче провадження. 04.03.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження в межах ВП НОМЕР_2. Скаржник вказує, що погасив заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 19.10.2012 року в сумі 23400,15 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн. 22.02.2024 року скаржник отримав від банку довідку про те, що станом на 22.02.2024 року він не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Скаржник звернувся до Дніпровського ВДВС з заявою про скасування арешту нерухомого майна та отримав відповідь про те, що на виконанні у Відділі перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №755/6747/15-ц від 11.12.2015 виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 23643,75 грн. 20.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Зазначене виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання. Скаржнику було запропоновано з приводу зняття арешту з нерухомого майна за ВП НОМЕР_2 звернутись до суду. Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 01.03.2024 року виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 повторно до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Отже, станом на теперішній час жодного виконавчого документу щодо стягнення коштів зі скаржника у ВДВС не перебуває, обов`язки виконані. Наявність обтяження нерухомого майна позбавляє скаржника права користування та розпорядження власністю і змушує звернутись до суду за захистом своїх прав. Спроби вирішити питання у позасудовий спосіб виявились безрезультатними.

Ухвалою суду від 06.11.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

14.11.2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у яких представник посилається на положення Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

До початку проведення судового засідання представник скаржника звернувся до суду з заявою, у якій просить розглядати справи без участі скаржника та його представника. Представник скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Стосовно клопотання сторони скаржника про поновлення строку звернення до суду зі скаргою, суд зазначає, що відповідний термін стороною скаржника не пропущений, оскільки бездіяльність за своєю суттю є триваючою обставиною, тож початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року в справі №175/3995/17.

Поскільки за своєю суттю бездіяльність є триваючим явищем, як власне і існуючий арешт майна, скаржником не пропущено строку звернення до суду з відповідною скаргою, тож підстав для розгляду відповідного клопотання скаржника немає.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року у справі №755/6747/15-ц, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним Договором б/н від 19 жовтня 2012 року в розмірі 23400,15 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., а всього на загальну суму 23643 (двадцять три тисячі шістсот сорок три) грн. 75 коп.

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Рудьковської Олени Сергіївни від 04.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 23643,75 грн. при здійсненні примусового виконання виконавчого листа №755/6747/15-ц виданого 11.12.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 23643,75 грн.

Згідно наявної в матеріалах справи копії довідки АТ КБ «Приватбанк» від 22.02.2024 року №КD6AUFA202JJTC4J, ОСОБА_1 станом на 22.02.2024 року не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк».

За змістом листа №26877 від 12.03.2024 року, перевіркою АСВП встановлено, що на виконанні у Відділі перебувало ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №755/6747/15-ц від 11.12.2015 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Пат «КБ Приватбанк» у розмірі 23643,75 грн. 20.05.2016 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в старій редакції) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Зазначене виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. З приводу зняття арешту нерухомого майна за виконавчим провадженням НОМЕР_2, керуючись ч. 5 ст. 59 Закону зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 11.03.2024 року виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 повторно до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так само частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень ст.ст. 448, 451 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частина 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року визначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року : 1. У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом . 2. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз наведених норм законодавства, яке було чинним на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, свідчить про те, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, державним виконавцем не здійснюється зняття арешту з майна боржника, яке було застосоване в межах відкритого виконавчого провадження.

За таких обставин, державний виконавець повертаючи виконавчий лист стягувачу в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, без знання арешту з майна боржника діяв правомірно.

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Разом з цим, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження», адже згідно наявних в матеріалах справи доказів, боржник виконав свій обов`язок перед банком щодо сплати заборгованості.

За таких обставин, подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав боржника, як власника арештованого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За встановлених судом обставин, які наведені вище, а також ураховуючи знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, термін тривалості арешту - 8 років, та виконання боржником свого обов`язку по сплаті заборгованості перед банком, вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту.

Установивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.451 ЦПК України за результатами, розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Наведені приписи передбачають поновлення порушеного права шляхом визнання оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності неправомірними і зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення.

Разом з цим, у цій справі суд встановив, що дії державного виконавця були правомірними і постанова про накладення арешту на майно божника мала легітимний характер, а тому не може бути скасовано постанову винесену у встановленому законом порядку, як про це просить скаржник.

Однак, за встановлених судом обставин, для захисту прав власності скаржника, на підставі положень ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд має зняти арешт з майна боржника накладений постановою державного виконавця у відповідному виконавчому провадженні.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом зняття арешту судом, який був накладений постановою державного виконавця при здійсненні виконання судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 259-261, 353-355, 447-451 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Рудьковською О.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Текст ухвали суду складений та підписаний суддею 12.12.2025 року.

Суддя -