Провадження № 6/201/715/2024
У Х В А Л А

23 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючого судді Куць О.О., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгенія Петровича про примусове проникнення до житла боржника,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Є. П. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 , для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 76056869 з примусового виконання виконавчого напису № 1453 від 05 вересня 2024 року, виданого приватним нотаріусом ДМНО Галушкою О.В., оскільки вжиті приватним виконавцем заходи не призвели до виконання вказаного виконавчого документу, боржник перешкоджає проведенню виконавчих дій.

За змістом положень ч.13 ст.7 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вимог ст. 439 Цивільного процесуального кодексу України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Оцінивши зібрані у справі докази, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім: рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною; рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету; рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону; рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи (крім рішень Національного банку України); рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини; рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; рішень про виселення та вселення фізичних осіб; рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена; рішень про конфіскацію майна; рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання; інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; рішень, за якими боржником є уповноважений суб`єкт управління або господарське товариство в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", та рішень, які передбачають вчинення дій щодо їх майна. Протягом першого року зайняття діяльністю приватного виконавця, приватний виконавець не може здійснювати примусове виконання рішень за якими сума стягнення становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті. Строк зайняття діяльністю приватного виконавця обчислюється з дня внесення інформації про приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України. До строку зайняття діяльністю приватного виконавця не зараховується строк зупинення діяльності приватного виконавця.

Заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»)

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів подання вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П. від 16 вересня 2024 року відкрито виконавче провадження № 76056869 з примусового виконання виконавчого напису № 1453, виданого 05 вересня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 1015000 грн. (а.с. 12).

Постановою приватного виконавця від 17 вересня 2024 року накладено арешт на все майно, яке належить боржнику, у межах звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у сумі 1116690 грн. (а.с.10-11).

Постановою від 23 вересня 2024 року накладено арешт на грошові кошти боржника, які містяться на рахунках боржника, відкритих у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «ПІРЕУС БАНК», ПуАТ «КБ«АКОРДБАНК», АТ «А-БАНК», АТ «КІБ», у межах суми стягнення, яка становить 1116690 грн. (а.с.8-9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 жовтня 2024 року боржник ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . (а.с.26).

Згідно відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 11/5-169 від 08 жовтня 2024 року за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований з 22 листопада 1994 року, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований з 28 серпня 2012 року (а.с.6).

Крім того, боржнику ОСОБА_1 на праві власності належить квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується даними державних реєстрів (а.с. 27).

У вказаній квартирі з 27 квітня 2023 року зареєстровані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 7).

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України від 18 вересня 2024 року жодних транспортних засобів за ОСОБА_1 не зареєстровано (а.с. 23).

Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 18 вересня 2024 року ОСОБА_1 була працевлаштована та отримувала дохід до 01 серпня 2021 року (останнє місце роботи).

Вимогою № 6616 від 16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 зобов`язано надати доступ до квартири АДРЕСА_1 з метою опису й арешту майна. Також приватний виконавець Макушев Є.П. вимагав присутність боржника під час проведення виконавчих дій 17 жовтня 2024 року о 10-00 год. (а.с. 15-16).

Згідно відмітки на вищевказаному документі, вказану вимогу було отримано ОСОБА_1 16 жовтня 2024 року (а.с. 16).

З поданих приватним виконавцем доказів вбачається, що в процесі примусового виконання було вчинено ряд виконавчих дій, направлені запити щодо встановлення наявності у боржника на праві власності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, отримання боржником доходів.

В порядку ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону, а саме за невиконання законних вимог державного виконавця громадянами чи посадовими особами, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи та майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця роботи (знаходження), якщо ці дії не мають ознак злочину, а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця на винних осіб за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби накладається штраф від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у порядку, передбаченому законом.

У разі наявності ознак злочину у діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги законодавства про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і надсилає до відповідних правоохоронних органів подання про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.

Кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша, друга статті 30 Конституції України)

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року)

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено уст. 30 Конституції Українине допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК України передбачено право на недоторканність житла. У частинах 1, 2 ст. 311ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц.

Приватний виконавець, звертаючись до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, повинен був належним чином обґрунтувати його та надати суду докази на підтвердження доводів свого подання.

Крім того, вирішуючи питання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд повинен встановити, що боржник повідомлений про наявність виконавчого провадження, отримав повідомлення про необхідність бути присутнім при проведенні виконавчих дій та встановити обставини вчинення перешкод у проведенні виконавчих дій. Виконавець може звертатись до суду з поданням про примусове проникнення до володіння особи лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань під час примусового виконання рішення суду.

Наявні у матеріалах справи докази не містять підтвердження факту належного надсилання боржнику та отримання останньою постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про накладення арешту майна боржника, постанови про арешт коштів боржника (а.с. 8, 10-11, 12-13). Зокрема, приватним виконавцем не долучено до матеріалів подання доказів відсутності грошових коштів на рахунках боржника у банківських установах (а.с.9).

Слід зазначити, що у вказаних постановах приватного виконавця, а також у виконавчому документі місцем реєстрації боржника ОСОБА_1 значиться наступна адреса: АДРЕСА_3 , однак згідно відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 11/5-171 від 09 жовтня 2024 року у вказаній квартирі ОСОБА_1 не зареєстрована (а.с. 7).

Квартира АДРЕСА_1 належить боржнику на праві власності, між тим у вказаному об`єкті нерухомості зареєстровані інші особи, що вбачається із вищевказаної відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 11/5-169 від 08 жовтня 2024 року (а.с.6).

Тож не є зрозумілим на яку саме адресу приватним виконавцем направлялись копії ухвалених ним постанов та за якою адресою фактично мешкає та зареєстрована боржник ОСОБА_1 .

Приватним виконавцем не долучено до подання повідомлень про вручення рекомендованого поштового відправлення боржнику, а також інших доказів на підтвердження того, що відповідні постанови, були направлені саме за адресою проживання боржника, отримані саме нею.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що боржник перебував у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 в момент виїзду приватного виконавця та умисно перешкодив здійсненню опису та арешту майна, у зв`язку з чим виникла необхідність саме примусового проникнення до житла.

Окремо слід зауважити про те, що приватним виконавцем не доведено факту саме умисного невиконання боржником рішення суду та свідомого недопущення виконавця в квартиру, в якій, зокрема, зареєстровані інші особи (а.с. 6).

Наданий приватним виконавцем акт від 17 жовтня 2024 року містить відомості про те, що при виході за адресою: АДРЕСА_4 встановлено, що вхідні двері ніхто не відчинив для проведення виконавчих дій, боржник не з`явилась.

Між тим, вказаний документ підписаний лише самим приватним виконавцем та не містить підписів понятих, будь-яких інших осіб до проведення виконавчих дій не залучалось (а.с.25).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що подане приватним виконавцем Макушевим Є.П. подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи є передчасним.

Без надання приватним виконавцем вказаних доказів буде непропорційним втручання в охоронювані ст. 8 Конвенції про захист прав та основних свобод людини права.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив відсутність достатніх підстав для задоволення подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржника, яке є крайнім заходом при проведенні виконавчих дій, і може застосовуватися лише у тих обставинах, коли приватний виконавець вичерпав усі можливі шляхи для забезпечення виконання судового рішення, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини в задоволенні заявленого подання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 247, ст.ст.260, 311, 353, 439 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгенія Петровича про примусове проникнення до житла боржника відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: О.О.Куць