Номер провадження: 22-ц/813/69/24
Справа № 504/2864/13
Головуючий у першій інстанції Рудніцький В.А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Карташова О.Ю., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області у справі за позовом прокурора Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної адміністрації Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго продукт2» та ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональне відділення з продажу земель» та Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання протоколу аукціону з продажу об`єкта земельних торгів недійсним, правочинів недійсними та повернення земельної ділянки, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Рудніцького В.А. 21 травня 2014 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У серпні 2013 року прокурор Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної адміністрації Одеської області звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ТОВ «Енерго продукт2» та ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ТОВ «Регіональне відділення з продажу земель» та Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання протоколу аукціону з продажу об`єкта земельних торгів недійсним, правочинів недійсними та повернення земельної ділянки (т. 1 а.с. 1-5).

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що розпорядженням голови Комінтернівської РДА від 30 вересня 2003 року № 741 було погоджено продаж земельних ділянок, які перебувають на території Визирської сільської ради, що знаходяться за межами населеного пункту, та затверджено Положення про порядок проведення земельних торгів у Комінтернівському районі.

Розпорядженням голови Комінтернівської районної державної адміністрації від 10 жовтня 2003 року №765 було затверджено проекти відведення земельних ділянок, які виносяться на аукціон, затверджено висновки про експертну грошову оцінку земель, затверджено аукціонну комісію та призначено проведення аукціону з продажу земельних ділянок, які перебувають на території Визирської сільської ради.

Відповідно до наведеного розпорядження на аукціоні підлягали продажу:

- земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 56,3079 га;

- земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га;

- земельна ділянка комерційного призначення площею 2,1680 га.

Згідно угоди, укладеної між Комінтернівською районною державною адміністрацією та TOB «Регіональне відділення з продажу земель», підготовку та проведення торгів було покладено на підприємство.

Відповідно до протоколу № 2/2 від 14 листопада 2003 року, переможцем аукціону з продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 33,6638 га, було визнано ТОВ «Енерго Продукт-2».

На підставі вказаного протоколу та розпорядження голови Комінтернівської районної державної адміністрації від 30 вересня 2003 року № 741, 14 листопада 2003 року між Комінтернівською районною державною адміністрацією та TOB «Енерго Продукт-2» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 33,6638 га.

Однак, в ході вивчення законності проведення земельних торгів зазначеної земельної ділянки та законності набуття права власності на неї TOB «Енерго Продукт-2», прокуратурою району були виявлені порушення вимог земельних законодавства.

Так, Главою 21 та ст. 134 ЗК України (в редакції на момент проведення аукціону) закріплено порядок продажу земельних ділянок суб`єктам господарювання лише під забудову, а тому порядок для продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення на аукціоні законом не передбачено.

30 вересня 2013 року розпорядженням голови Комінтернівської районної державної адміністрації № 741 було затверджено Положення про порядок проведення земельних торгів у Комінтернівському районі.

Однак, вказане Положення, на підставі якого були проведені земельні торги з продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 33,6638 га, TOB «Енерго Продукт-2», не регламентує порядок продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Таким чином, прокурор району прийшов до висновку, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га, яка перейшла у власність TOB «Енерго Продукт-2», була продана на підставі Положення про порядок проведення земельних торгів у Комінтернівському районі, яке не регламентувало порядок продажу земель сільськогосподарського призначення.

Крім цього, п. 10 Положення визначено, що земельні ділянки, призначені для продажу на земельних торгах, не повинні мати обмежень щодо можливості набуття їх у власність.

В ході вивчення матеріалів, надісланих Держсільсгоспінспекцією в Одеській області, позивачем було встановлено, що земельна ділянка на час продажу перебувала в межах прибережно-захисної смуги Григоріївського лиману і мала обмеження згідно ч. 1 ст. 62 Земельного кодексу України.

Згідно висновків Визирської сільської ради від 18 листопада 2003 року № 360, Комінтернівського районного відділу земельних ресурсів Держкомзему України від 18 листопада 2003 року № 13-04-2611, Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Комінтернівської районної державної адміністрації від 18 листопада 2003 року № 858 - земельна ділянка площею 33,6638 га, розташована на території Визирської сільської ради, розташована в межах прибережно-захисної смуги Григоріївського лиману, при цьому норми діючого законодавства не передбачали продаж земельних ділянок, які розташовані в межах прибережно-захисної смуги.

Таким чином, на думку прокурора, земельні торги були проведені з порушенням вимог земельного та водного законодавства, у зв`язку із чим договір купівлі-продажу та рішення аукціонної комісії, а саме протокол № 2/2 аукціону з продажу об`єктів земельних торгів по лоту № 2 від 14 листопада 2003 року підлягають визнанню недійсними.

Однак, набувши у власність наведену земельну ділянку, TOB «Енерго Продукт-2» 13 грудня 2003 року уклало з ОСОБА_1 договір міни, згідно якого TOB «Енерго Продукт-2» передало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 33,6638 га, а ОСОБА_1 передав у власність TOB «Енерго Продукт-2» земельну ділянку площею 42,94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сичавської сільської ради.

Зважаючи на те, що земельна ділянка площею 33,6638 га вибула з власності держави в порушення вимог діючого законодавства, прокурор вважав, що договір міни земельної ділянки від 13 грудня 2003 року підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню до земель запасу державної власності.

Про наявні порушення при проведенні аукціону та продажу земельної ділянки прокурору району стало відомо після проведення перевірки Держсільгоспінспекції в Одеській області 28 січня 2013 року, у зв`язку із чим, на його думку, позивачем не пропущений строк позовної давності.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року залучено Визирську сільську раду Комінтернівського району Одеської області до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (т. 1 а.с. 158).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року у задоволенні позову прокурора Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області було відмовлено (т. 1 а.с. 194-197).

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 1 а.с. 203-207).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відчуження спірної земельної ділянки відбулося з порушенням норм земельного законодавства, що не було враховано судом першої інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної адміністрації Одеської області було задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року змінено, виключено з мотивувальної частини висновок суду щодо пропуску строку позовної давності. В іншій частині рішення залишено без змін (т. 2 а.с. 71-78).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 142-145).

26 квітня 2016 року апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу, якою рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання недійсними протоколу та договору купівлі-продажу земельної ділянки скасував, а провадження у справі в цій частині закрив.

Ухвала мотивована тим, що пред`явлені до ТзОВ «Енерго Продукт-2» позовні вимоги неправомірно розглянуті за правилами цивільного судочинства. Вважав, що ці вимоги мають розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки прокурор пред`явив позов до юридичної особи (ТзОВ «Енерго Продукт-2») в інтересах іншої юридичної особи (Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області).

26 квітня 2016 року апеляційний суд Одеської області також ухвалив рішення, яким у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору міни та про повернення земельної ділянки рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року скасував, а у задоволенні позову у цій частині відмовив з інших підстав.

Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову в зазначеній частині через пропуск позовної давності, встановивши, що позов є необґрунтованим. Саме через необґрунтованість вважав, що необхідно відмовити у задоволенні вимог про визнання недійсним договору міни та про повернення земельної ділянки (т. 3 а.с. 176-187).

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області було задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 4 а.с. 137145).

Сторони про розгляд справи на 14 травня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 - адвокат Францевич А.П., прокурор.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Комінтернівської районної державної адміністрації від 30 вересня 2003 року № 741 було погоджено продаж земельних ділянок, які перебувають на території Визирської сільської ради, що знаходяться за межами населеного пункту та затверджено Положення про порядок проведення земельних торгів у Комінтернівському районі Одеської області (т.1 а.с.79-92).

Розпорядженням голови Комінтернівської районної державної адміністрації від 10 жовтня 2003 року №765 було затверджено проекти відведення земельних ділянок, які виносяться на аукціон, затверджено висновки про експертну грошову оцінку земель, затверджено аукціонну комісію та призначено проведення аукціону з продажу земельних ділянок, які перебувають на території Визирської сільської ради (а.с.76-78т.1).

Так, згідно вказаного розпорядження, на аукціоні 14 листопада 2003 року підлягали продажу:

- земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 56,3079 га;

- земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га;

- земельна ділянка комерційного призначення площею 2,1680 га.

На підставі угоди, укладеної між Комінтернівською районною державною адміністрацією та TOB «Регіональне відділення з продажу земель», підготовку та проведення торгів було покладено на підприємство.

Згідно протоколу № 2/2 від 14 листопада 2003 року, переможцем аукціону з продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 33,6638 га, визнано ТОВ «Енерго продукт-2».

На підставі вказаного протоколу та розпорядження голови Комінтернівської районної державної адміністрації від 30 вересня 2003 року № 741, 14 листопада 2003 року між Комінтернівською районною державною адміністрацією та TOB «Енерго продукт-2» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га. Продаж вчинено за 410000 грн. ( т.1 а.с.19,171).

13 грудня 2003 року TOB «Енерго продукт-2» уклало з ОСОБА_1 договір міни, згідно якого TOB «Енерго продукт-2» передало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 33,6638 га, призначену для ведення підсобного сільського господарства, а ОСОБА_1 передав у власність TOB «Енерго продукт-2» земельну ділянку площею 42,94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сичавської сільської ради (т.1 а.с.170).

Згідно договору міни від 13 грудня 2003 року земельна ділянка площею 33,6638 га, призначена для ведення підсобного сільського господарства, належала TOB «Енерго продукт-2» на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ОД№040447, виданого Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області 27 листопада 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 25 (а.с.170т.1).

За договором міни від 13 грудня 2003 року, земельна ділянка площею 42,94 га належала ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія 111-ОД № 037223, виданого Сичавською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 17 травня 2000 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1 (т.1 а.с.170).

З висновків Визирської сільської ради від 18 листопада 2003 року, висновку Комінтернівського районного відділу земельних ресурсів Держкомзему України від 18 листопада 2003 року, висновку відділу містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Комінтернівської районної державної адміністрації від 18 листопада 2003 року вбачається, що категорія земельної ділянки, згідно з Українським класифікатором цільового використання землі 2.4., тобто для ведення підсобного сільського господарства. Також зазначено, що спірна земельна ділянка розташована на території прибережно - захисної смуги, і відповідно до ст. 60 ЗК України, має обмеження у використанні згідно ч. 1ст. 62 ЗК України, а тому запропоновано земельну ділянку використовувати відповідно до вимог ст. 96 ЗК України (т.1 а.с.39, 40,41).

Щодо позовних вимог про визнання протоколу аукціону з продажу об`єкта земельних торгів та правочинів недійсними.

Звертаючись до суду із позовними вимогами у вказаній частині, прокурор посилався на те, що положення діючого на той час закону не передбачали продаж земельних ділянок, які розташовані в межах прибережно-захисної смуги, таким чином, земельні торги були проведені з порушенням вимог земельного та водного законодавства, у зв`язку із чим договір купівлі-продажу та рішення аукціонної комісії, а саме протокол № 2/2 аукціону з продажу об`єктів земельних торгів по лоту № 2 від 14 листопада 2003 року, підлягають визнанню недійсними.

Про наявні порушення при проведенні аукціону та продажу земельної ділянки прокурору району стало відомо лише після проведення перевірки Держсільгоспінспекції в Одеській області 28 січня 2013 року, у зв`язку із чим прокурор вважав, що ним не пропущено строк позовної давності.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу (далі ВК) України у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації (ч. 1, 3 ст. 60 ЗК України).

Згідно ч. 5 ст. 88 ВК України, уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (ч. 1 ст. 61 ЗК України, ч. 1 ст. 89 ВК України).

Частина 2 ст. 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати громадянам та юридичним особам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, прямо передбачених у ст. 59 ЗК України.

На підставі викладених норм права можна зробити висновок про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України), а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом (аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Колегія суддів вважає встановленим факт того, що спірна земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги Григорівського лиману, та не зважаючи на відсутність проекту землеустрою про встановлення прибережної захисної смуги, відноситься до земель водного фонду.

Однак, колегією суддів враховано, що цій справі обидва відповідачі - TOB «Енерго продукт-2» та ОСОБА_1 заявили у суді першої інстанції про сплив позовної давності за звернутими до них позовними вимогами до ухвалення судового рішення.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто в основу конструкції ч. 1 ст. 261 ЦК України покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності ч. 1 ст. 261 ЦК України не містить.

Якщо відповідачів у справі більше одного, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду та до усієї сукупності вимог, і лише у разі, якщо у заяві про застосування строку давності зазначена одна вимога, і вказано, що на інші вимоги заява не поширюється, то у цьому випадку висновки суду про строк можуть бути обмежені лише конкретною вимогою.

Отже, будь-який з відповідачів може звернутися до суду із заявою про застосування позовної давності, і вона застосовується для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду, а не щодо кожного з відповідачів та кожної з позовних вимог.

Крім того, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Статтею 36-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1789-XII) та абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України (у редакціях, чинних на час подання позову до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

При цьому, прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або 3 ст. 25 Закону № 1789-XII. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст. 121 ЦПК України (повернення позовної заяви).

Наведене свідчить, що прокурор не є особою, через яку держава або територіальна громада безпосередньо реалізує свої повноваження, визначені законом. Інтерес прокурора має виключно процесуальний характер. Тобто прокурор не є особою, права якої порушено.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені ч. 1 ст. 46 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Тобто, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник), довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки Законом № 1789-XII не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого ч. 1 ст. 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту коли прокурор дізнався про порушення прав держави.

Крім того, відповідно до пунктів 29, 34 Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів про «Роль прокуратури за межами сфери кримінального права», прийнятого ССРЕ на 3-му пленарному засіданні (Страсбург, 15 17 жовтня 2008 року), сьогодні діяльність прокурорських служб за межами кримінального права визначається, насамперед, потребою суспільства у належному захисті прав людини та державних інтересів. У демократичній державі прокурори можуть мати, а можуть і не мати повноваження за межами сфери кримінального права. ССРЕ закликає Держави-учасниці, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, забезпечити реалізацію цих функцій у відповідності з такими принципами: b. дії прокурорів за межами сфери кримінального права мають також характеризуватися чесністю та неупередженістю; с. ці функції реалізуються «від імені суспільства та у державних інтересах» з метою забезпечення застосування права із дотриманням основних прав та свобод у межах компетенції, наданої прокурорам за законом, Конвенцією та прецедентним правом Суду; f. діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами і обов`язками, як будь-яка інша сторона, і не повинна мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін позову).

Тому, надання прокурору більш широких прав щодо відліку початку строку давності, що не надається іншим представникам як позивача, так і інших учасників справи, порушує принцип рівності прав та обов`язків сторін, оскільки представник однієї із сторін, яким є прокурор, має більш широкі права порівняно з іншими представниками, якими можуть бути адвокати, правники та інші особи, яким закон надає право здійснювати представницькі повноваження у судовому процесі.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у 2003 році, коли проводився аукціон з продажу земельної ділянки та укладалися договори купівлі-продажу та міни.

У той же час, із позовом до суду прокурор звернувся у 2013 році, тобто через 10 років після проведення аукціону та укладення договорів.

Позов прокурор подав в інтересах держави в особі ГУ Держземагентства в Одеській області та Комінтернівської (Лиманської) районної державної адміністрації Одеської області.

Колегія суддів враховує, що земельні торги з продажу спірної земельної ділянки було проведено на підставі розпорядження голови Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 30 вересня 2003 року № 741, про проведення торгів було розміщено оголошення у місцевій газеті «Слава Хлібороба», крім того, посадовими особами Комінтернівської (Лиманської) районної державної адміністрації Одеської області було розроблено Положення про порядок проведення земельних торгів у Комінтернівському районі, затверджене головою райдержадміністрації, на підставі якого і були проведені земельні торги з продажу TOB «Енерго продукт-2» земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 33,6638 га.

Допитаний у судовому засіданні судом апеляційної інстанції колишній начальник Комінтернівського районного відділу земельних ресурсів Фучко А.П. пояснив, що він підписував документацію щодо відведення земельних ділянок, які виносились на аукціон в межах своїх повноважень. Ніяких обтяжень чи обмежень щодо даних земельних ділянок на момент їх відведення не існувало. Присутнім під час проведення аукціону з продажу земельних ділянок ОСОБА_2 не був. Чи був присутнім прокурор на аукціоні ОСОБА_2 не знає. Проте, прокурору було відомо про продаж земельних ділянок на аукціоні, бо потім ОСОБА_2 був викликаний та допитаний прокурором. Прокурор питав Фучко А.П. про те, яким чином були продані землі на які був накладений мораторії. ОСОБА_2 пояснив, що мораторій не розповсюджується на землі державної комунальної власності. Потім ОСОБА_2 було викликано до порту «Южний» де також був присутнім прокурор, де знов ставили питання, щодо проданих земельних ділянок, в межах прибережної захисної смуги. ОСОБА_2 знов пояснив, що обмежень щодо відведення та продажу земельних ділянок не існувало, оскільки ці землі сільськогосподарського призначення.

Таким чином, з викладеного можна дійти висновку, що вказані органи державної влади достеменно знали як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила, а також зобов`язані були знати про стан власності, оскільки мали доступ до земельного кадастру та зобов`язані був співпрацювати з відповідними державними органами, які мали відповідні підрозділи на рівні області та району.

Відповідно, доведеним є той факт, що у ГУ Держземагентства в Одеській області та Комінтернівської (Лиманської) районної державної адміністрації Одеської області була об`єктивна можливість знати про відчуження земельної ділянки відповідачам ще у 2003 році з часу виникнення спірних правовідносин, при цьому до суду першої інстанції з даним позовом прокурор звернувся через 10 років, лише у 2013 році.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що, звертаючись у серпні 2013 року в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної адміністрації Одеської області з позовними вимогами про визнання недійсними протоколу аукціону з продажу об`єкта земельних торгів та правочинів - договорів купівлі-продажу, міни, прокурор Комінтернівського району Одеської області пропустив передбачений законом трирічний строк для звернення із позовом до суду, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог у вказаній частині має бути відмовлено.

Щодо позовних вимог про повернення земельної ділянки.

У постанові від 28 листопада 2018 року у даній справі Велика Палата Верховного Суду, в частині належного способу захисту прав позивача, зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ст. 59 Земельного кодексу України (далі ЗК України) має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовна вимога зобов`язати повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови).

Колегія суддів враховує, що: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України); вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч. 1 ст. 417 ЦПК України), - однак, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ст. 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

У ст. 16 ЦК України зазначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є:

- визнання недійсним протоколу від 14 листопада 2003 року № 2/2, згідно з яким переможцем аукціону з продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га визнане ТОВ «Енерго Продукт-2»;

- визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 14 листопада 2003 року Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області з ТОВ «Енерго Продукт-2, та міни, укладеного 13 грудня 2003 року ТОВ «Енерго Продукт-2» з ОСОБА_1 ;

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку.

Правовими підставами позову зазначено, зокрема, ст. ст. 203, 215, 216, 328 ЦК України.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, негаторний позов про визнання правочину недійсним із застосування реституції зводиться до захисту права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (ст. 391 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції, Велика Палата Верховного Суду вважала доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (пункти 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У даному випадку, прокурор у позові заявив позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, яку не можна вважати такою, що направлена на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов).

Колегія суддів зазначає, що у разі пред`явлення у цій справі негаторного позову, то відповідачем у такому разі мав бути покупець за договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 33,6638 га від 14 листопада 2003 року - TOB «Енерго Продукт-2».

Однак, пред`явлення позову до вказаної особи не могло відновити порушене право позивача, оскільки, як вже вказувалось вище, у подальшому TOB «Енерго Продукт-2» 13 грудня 2003 року уклало з ОСОБА_1 договір міни, згідно якого TOB «Енерго Продукт-2» передало у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку площею 33,6638 га.

Тому, пред`являючи до ОСОБА_1 вимогу про повернення земельної ділянки, прокурором фактично заявлено вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), що регулюється ст. 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, положення ст. 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

З огляду на зміст позовної заяви, її вимог та встановлених судами обставин справи, колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в окремій думці Великої палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, висловлені у даній справі, в частині того, що поданий прокурором позов у частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку є віндикаційним позовом на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, незважаючи на те, що прокурор не обґрунтовував своїх вимог цими нормами.

Крім того, у окремій думці Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки, що позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Колегія суддів також приймає до уваги, що Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц підтвердила правову позицію щодо негаторного позову як належного способу захисту в спорах про повернення земельних ділянок прибережної захисної зони у власність держави або територіальних громад, однак зазначає, що у даному конкретному випадку, з урахуванням предмета позову та способу захисту, обраного позивачем, прокурором фактично заявлені саме віндікаційні вимоги.

У даному випадку, оскільки право власності Головного управління Держземагентства в Одеській області та Комінтернівської (нова назва Лиманської) районної державної адміністрації Одеської області на спірне нерухоме майно було порушено у 2003 році, в момент його вибуття з державної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого прокурором Комінтернівського району Одеської області на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Головне управління Держземагентства в Одеській області та Комінтернівська (нова назва Лиманська) районна державна адміністрація Одеської області довідалося або могло довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з державної власності у володіння іншої особи.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Враховуючи викладене, приймаючи до увагу ту обставину, що ГУ Держземагентства в Одеській області та Комінтернівська (Лиманська) районної державної адміністрації Одеської області об`єктивно знали про відчуження спірної земельної ділянки у 2003 році, колегія суддів, з урахування всіх встановлених обставин справи, доходить висновку про пропуск прокурором Комінтернівського району Одеської області трирічного строку позовної давності за позовними вимогами про повернення (фактичного витребування у третьої особи, не сторони договору) земельної ділянки.

Докази та обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, вищевказані висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог прокурора Комінтернівського району Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, однак неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та частково невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Одеській області та Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 травня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.Ю. Карташов