Справа № 515/875/24
Провадження № 2/513/765/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Филипчук Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковпака Олександра Вікторовича до Татарбунарської міської ради Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування,-

у с т а н о в и в:

29 травня 2024 року представник позивачів адвокат Ковпак О.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама заявників ОСОБА_3 . Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на належне їй майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю згідно запису книги погосподарського обліку № 4, номер об`єкта по господарського обліку 4. 21 лютого 2014 року ОСОБА_3 уклала заповідальне розпорядження, що було посвідчене приватним нотаріусом Монастирліу О.П. за реєстровим номером 344, яким остання на випадок своєї смерті розпорядилась належним їй майном на користь ОСОБА_1 . Дітьми спадкоємця є: донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвалід II групи з народження, син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інвалід I-Б групи з народження. За заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. було заведено спадкову справу №26/2018 від 07 лютого 2018 року до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 30 квітня 2024 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , з причин відсутності державної реєстрації право власності на успадковане майно. Спадкоємцем за заповітом є донька спадкодавця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємець за законом є син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інвалід II групи з народження, та спадкоємець за законом син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інвалід I-Б групи з народження, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Заявники повідомили, що документи, які посвідчують право власності померлого на зазначене нерухоме майно у них відсутні і надати їх нотаріусу для вивчення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом неможливо. На ім`я позивачки ОСОБА_1 ТОВ «Татарбунарське БТІ та РОН» виготовлено технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 . Оціночна вартість об`єкта нерухомості від 30 квітня 2024 року житлового будинку АДРЕСА_1 становить 116755,30 грн. Наведені обставини позбавляють позивачів можливості у позасудовому порядку захистити свої спадкові права та належним чином оформити спадщину, що і змусило їх звернутися до суду.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 29 травня 2024 року зазначена цивільна справа передана на розгляд Саратського районного суду Одеської області. Справа надійшла до Саратського районного суду 04 липня 2024 року.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 11 липня 2024 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковпака Олександра Вікторовича до Татарбунарської міської ради Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування, прийнята до провадження, справу вирішено розглядати в порядку загального провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представник адвокат Ковпак О.В. будучи належним чином повідомленими про розгляд справи до суду не з`явилися, від представника позивачів адвоката Ковпака О.В. надійшла заява, в якій він позов підтримав, та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача, Татарбунарської міської ради Одеської області, надав до суду заяву відповідно до якої просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані із спадковим правом, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 19 липня 1999 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, прізвище, ім`я, по батькові позивачки ОСОБА_1 .

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 14 листопада 2012 року Татарбунарським РС ГУ ДМС України в Одеській області, прізвище, ім`я, по батькові позивача ОСОБА_2 .

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 22 серпня 2002 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, прізвище, ім`я, по батькові позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки МСЕК серії МСЕ № 133844 від 28 серпня 1996 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є інвалідом II групи з народження.

Відповідно до довідки МСЕК серії МСЕ № 933833 серії 10 ААА від 10 січня 2012 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є інвалідом I-Б групи.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 04 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 12 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області.

Щє за життя ОСОБА_3 21 лютого 2014 року склала заповіт посвідчений приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 344, відповідно до якого, на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно та з чого б воно не складалося і взагалі все, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 квітня 2024 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. позивачці ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/6 частки земельної ділянки площею 5,0328 гектарів, що розташована на території Борисівської сільської ради (за межами населеного пункту) Білгород-Дністровського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 022159, виданий 19 липня 2004 року Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області. Кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0213.

30 квітня 2024 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. позивачам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як синам спадкодавця видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частки земельної ділянки площею 5,0328 гектарів, що розташована на території Борисівської сільської ради (за межами населеного пункту) Білгород-Дністровського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 022159, виданий 19 липня 2004 року Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області. Кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0213.

Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 30 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з причин відсутності правовстановлюючих документів, що міг би підтвердити право власності та належності майна спадкодавцеві.

Згідно технічного паспорту серії НОМЕР_6 від 18 серпня 2016 року виготовлений на ім`я ОСОБА_1 , житловий будинок садибний (Індивідуальний) житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , збудований 1940 році.

Відповідно до довідки № 589 від 22 травня 2024 року виданої Татарбунарським БТІ в тім, що згідно архівних даних БТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстроване. При проведенні поточної інвентаризації самочинного будівництва не виявлено.

Відповідно до виписки з книги погосподарського обліку з 1980-2013 року, прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 .

Згідно довідки № 70 від 24 жовтня 2024 року виданої виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради, згідно запису погосподарської книги № 4 особовий рахунок № НОМЕР_7 з 2011-2015 років, станом на 2013 рік на момент смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_1 проживали слідуючи особи: дружина ОСОБА_3 , 1952 року народження, син ОСОБА_2 , 1977 року народження, донька ОСОБА_1 , 1982 року народження, син ОСОБА_1 , 1986 року народження.

Згідно виписки з книги погосподарського обліку № 4 с. Борисівка з 2013-2016 року прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства ОСОБА_3 .

Відповідно до виписки з книги погосподарського обліку з 2016-2024 року, прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , значиться ОСОБА_1 .

Як убачається з довідки № 154 від 14 травня 2024 року виданої виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради, Татарбунарською міською радою та її виконавчим комітетом не приймалось рішення про передачу у приватну власність або користування на правах оренди гр. ОСОБА_4 (померлому) земельної ділянки загальною площею 9,45 га (з них 0,21 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1 . Державні акти на право власності (свідоцтва на право власності, витяги про реєстрацію права власності) на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не видавались. Земельні ділянки не відносяться до розпайованих земель. Кадастровий номер земельним ділянкам не надавався.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28 травня 2024 року, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 становить 116755,30 грн.

Згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75076985 від 17 вересня 2024 року, позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку із відсутністю документу, що посвідчує право на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до довідки № 958 від 10 вересня 2024 року виданої Татарбунарським БТІ, згідно архівних даних БТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 не зареєстроване. При проведенні поточної інвентарізації самочинного будівництва не виявлено.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом, відповідно до статті 1217 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Разом з тим, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За частиною 2 статті 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як вже було зазначено судом, постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 30 квітня 2024 року відмовлено позивачам у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з причин відсутності правовстановлюючих документів.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України (постанова ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц).

У судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визнання судом за позовом спадкоємця права власності на спадкове майно.

Як встановлено судом, у встановлений законом строк позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийнявши, однак свідоцтво про спадщину на житловий будинок не видавалось, оскільки відсутній документ, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, тобто його право власності не визнається іншою особою, а іншого способу захисту своїх прав аніж звернення з позовом до суду у позивачів немає, тому вони вимушені були звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Отже, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18)). У даній справі позивачем вірно визначено відповідача.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Згідно ч. 2, 4 ст. 18 Закону України, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 17 жовтня 2013 року № 868 передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація права власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення проводиться незалежно від того, чи зареєстроване право власності на житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 31 цього Закону передбачені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Відповідно до зазначеного Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.

Обставини, які входять до предмету доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (постанова Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21)).

Судом при вирішенні спору досліджені матеріали спадкової справи № 26/2018 до майна померлої ОСОБА_3 , яка була заведена 07 лютого 208 року приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. за заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадкоємці за законом, які мають обов`язкову частку у спадковому майні. Також 07 лютого 2018 року до приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено судом, відповідно до довідок: МСЕК серії МСЕ № 133844 від 28 серпня 1996 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є інвалідом II групи з народження; МСЕК серії НОМЕР_8 серії 10 ААА від 10 січня 2012 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є інвалідом I-Б групи.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , побудований у 1940 році, що підтверджується технічним паспортом.

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ХІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності.

Відповідно до пункту 6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Отже, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради.

За таких обставин, підставою виникнення у спадкодавця права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами був сам факт збудування його з додержанням вимог зазначених правових актів, які не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

До 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення, державної реєстрації, приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що правовстановлюючий документ на спірний будинок відсутній, право власності не зареєстровано, будинок збудований у 1940 році і право власності набуто в порядку, який існував на час його будівництва, шляхом внесення запису до погосподарської книги.

Згідно витягу з книги погосподарського обліку з 1980-2013 року, прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 . Докладу родини входили та проживали: дружина ОСОБА_3 , 1952 року народження, син ОСОБА_2 , 1977 року народження, донька ОСОБА_1 , 1982 року народження, син ОСОБА_1 , 1986 року народження.

Згідно виписки з книги погосподарського обліку № 4 с. Борисівка з 2013-2016, 2016-2024 року прізвище, ім`я, по батькові голови домогосподарства ОСОБА_3 та після її смерті спадщина відкрилась саме на це майно.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковпака Олександра Вікторовича до Татарбунарської міської ради Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за заповітом на 4/6 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності за законом на 1/6 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності за законом на 1/6 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 24 жовтня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 19 липня 1999 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, рнокпп: НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 14 листопада 2012 року Татарбунарським РС ГУ ДМС України в Одеській області, рнокпп: НОМЕР_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 22 серпня 2002 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, рнокпп: НОМЕР_11 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивачів: адвокат Ковпак Олександр Вікторович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2333 від 18 вересня 2012 року, адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, 68100, , м. Татарбунари, вул. Лесі Українки, 18, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Суддя К. Ю. Рязанова