Справа № 643/9889/24
Провадження № 2/643/4528/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2024

11 грудня 2024 року м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Сугачова О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, якою просить визнати право власності ОСОБА_1 за набувальною давністю на 45/100 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_2 більше 10 років. 19.01.2022 між позивачкою та ОСОБА_2 укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківській області Лук`яновою О.Б., зареєстрований в реєстрі за №69, відповідно до якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 55/100 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на іншу частину квартири, що знаходиться за вказаною адресою, належить іншої особі, яка померла, як на думку позивачки, 5 років тому. Всі намагання зв`язатись зі спадкодавцями померлої особи не надали ніякого результату. Позивачка з 2012 використовує зазначене домоволодіння, з урахуванням частки іншої особи, на протязі більше 10 років, а саме, проживає, проводить необхідні ремонтні роботи для підтримання у стан приватному для проживання, сплачує комунальні послуги. Отже, ОСОБА_1 сприймає житловий об`єкт нерухомості повністю тільки як свою власність, робить це відкрито, не приховуючи не від кого та добросовісно. Тобто, з 2012 по теперішній час здійснює своє право власності на нерухомість та несе обов`язки стосовно нерухомого майна лише ОСОБА_1 . Як єдиного власника зазначеної квартири протягом багатьох років, ОСОБА_1 , приймають як сусіди, близькі та знайомі, так і рідні в тому числі і відповідач. Відповідач в квартирі не проживав та не проживає, не підтримує її у належному, придатному стані, комунальні послуги не сплачує, інших прав та обов`язків не здійснює. Отже, позивачка звертається до суду з проханням захистити своє фактичне існуюче, невизнане право власності шляхом визнання права власності за набувальною власністю на нерухоме майно.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо), не застосовувалися.

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідача до суду заяви, клопотання не надійшли, правом надання відзиву проти позову, подання зустрічного позову відповідач не скористались.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Так, судом встановлено, що на підставі договору дарування від 19.01.2022 ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_2 55/100 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на 29.05.2024 ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Такі обставини вбачаються із копії договору дарування від 19.01.2022, довідки №276 від 29.05.2024 Управління ЦНАП Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (а.с.11,13,14).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної власності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної власності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме, тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчитися визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухової чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не зазнала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння є також необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна Постанова Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередні власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме, наявність суб`єкта здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів мана право власності за набувальною давністю виникає на підставі рішення суду (юридична легітимізація).

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання за нею права власності за набувальною власністю суду надано ьакі документи в якості доказів: копії довідки з місця проживання, картки платника податків, договору від 19.01.2022, технічного паспорту ХМБТІ від 21.01.2005, висновку про вартість майна (а.с.11-17,27).

Матеріали справи не містять правовстановлюючих документів на спірну квартиру, доказів про тривале, постійне проживання та користування 45/100 частиною квартири, оплату комунальних послуг, здійснення поточних ремонтів тощо, на що посилається позивач в обґрунтування своїх доводів та позовних вимог, що є безумовними ознаками володіння чужим майном в розумінні положень ч.1 ст. 344 ЦК України та доказами щодо положень ст.ст.76-81 ЦПК України.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з боку позивача не доведено вимоги позовної заяви повністю, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 право власності за набувальною давності.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: Харківська міська рада, адреса місця знаходження: 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7; .

Суддя О.О. Сугачова