ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 554/11999/22

провадження № 22-ц/818/3449/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційної скаргою Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року, ухвалене суддею Афансьєвим В.О., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року Харківська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідач у відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є замовником реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_1 , введеного в експлуатацію декларацією про готовність до експлуатації об?єкта від 15 травня 2020 року № ХК 14, відомості про що розміщені на офіційному веб-сайті Державної архітектурно-будівельної інспекції України в розділі «реєстр дозвільних документів». Загальна площа об?єкта прийнятого в експлуатацію єдиним дозвільним документом складає 710кв.м. При цьому, відповідно до абз.1 ч.11 ст.22 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» якщо інформація та документи, що підлягають внесенню до електронної системи, внесені до неї, такі інформація та документи вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Введення даного об?єкта в експлуатацію після проведення будівельних робіт з реконструкції (15 травня 2020 року) здійснювалося відповідачем, як замовником, відповідно до норм та у порядку передбаченому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-УІ, в редакції чинній на період дії правовідносин з регулювання належного прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будівельних робот з реконструкції. Відповідно до частин 5, 10 ст.39 Закону N?3038-УІ датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об?єкта є дата реєстрації декларації про готовність об?єкта до експлуатації та замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об?єкта до експлуатації, та за експлуатацію об?єкта без зареєстрованої декларації. Так, відповідно пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону N?132-ІX, 3 1 січня 2020 року та протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об?єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об?єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Замовник будівництва зобов?язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об?єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об?єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об?єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об?єкта будівництва. Отже, на час дії положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-ІX від 20 вересня 2019 року щодо пайової участі у розумінні приписів ст. 4 ЦК України встановлено обов?язок певного кола суб?єктів - замовників будівництва - звернутись до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об?єкта будівництва та відповідно до розрахунку сплатити кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Зазначений об?єкт відповідачем введено в експлуатацію, але пайовий внесок на розвиток інфраструктури міста Харкова не був сплачений відповідачем, що призвело до неотримання міським бюджетом коштів. Також, зазначили, що бездіяльністю відповідача, як забудовника полягає в ухиленні від виконання прямих норм законодавчих актів з пайової участі, які діяли на час введення об?єкта в експлуатацію, порушує права та інтереси територіальної громади міста Харкова, в особі Харківської міської ради, на отримання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, які мають використовуватися для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова, у зв?язку з чим виникла необхідність звернення до суду із зазначеним позовом.

Просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти з пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова в розмірі 271 234,20грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року позов Харківської міської ради залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що на час дії положень п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ від 20 вересня 2019 року щодо пайової участі у розумінні приписів ст.4 ЦПК України встановлено обов?язок певного кола суб?єктів замовників будівництва - звернутись до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об?єкта будівництва та відповідно до розрахунку сплатити кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об?єкта будівництва в експлуатацію.

Вказує, що зазначений об?єкт відповідачем введено в експлуатацію, але пайовий внесок на розвиток інфраструктури м. Харкова сплачений не був, що призвело до неотримання міським бюджетом коштів.

Зазначає що у зв?язку з відмовою забудовника виконати обов?язок щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов?язок сплати яких був встановлений законом.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки положення ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка з 2011 року передбачала порядок взяття замовниками пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20 вересня 2019 року, який набрав чинності 01 січня 2020 року, тому у відповідача не виникло обов`язку приймати участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, а внаслідок чого і не виникло обов`язку сплати коштів з пайової участі в розмірі 271234,20 грн.

Проте, повністю погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є замовником реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_1 , який прийнятий в експлуатацію 17 жовтня 2019 року. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 15 травня 2020 року № ХК 14.

Листом від 26 листопада 2020 року №329/0/114-20 Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_1 було направлено пропозицію про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

До пропозиції позивачем додано проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, який датований 2020 роком та додаток до договору з розрахунком величини пайової участі при реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначена розмір пайової участі в сумі 271234,20грн.

Як вбачається із відомостей з ЄДРСР, які є в загальному доступі, Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури.

Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2021 року у справі №643/20727/20 у задоволенні позову Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було відмовлено.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що пропозиція про укладення спірного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Харкова ,була зроблена позивачем 26 листопада 2020 року, тобто вже після набрання чинності Законом №132-IX, яким з 01 січня 2020 року не передбачено укладення договорів даної категорії.

З 01 січня 2020 року у замовника відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова в 2020 році.

Тобто, станом на час надання позивачем пропозиції щодо укладення спірного договору та на час розгляду справи суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Враховуючи виключення на день розгляду справи норми ст.40 Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об?єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції Закону, яка діяла до 01 січня 2020 року), порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції Закону, яка діяла до 01 січня 2020 року) замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов?язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону, полягає у перерахуванні замовником до прийняття об?єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об?єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об?єкта будівництва в експлуатацію (частини п?ята та дев?ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції Закону, яка діяла до 01 січня 2020 року).

Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції Закону, яка діяла до 01 січня 2020 року) випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об?єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов?язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов?язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов?язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов?язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об?єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим, 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року у справі № 915/149/23 зробив наступні правові висновки.

За змістом Закону №132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акту має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 №3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Наведені вище правові висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішувала, зокрема, питання щодо належного способу захисту порушеного права та вказала на наступне.

Абзацами 6,7 ч. 9 ст.40 Закону № 3038-VI визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2022 року у cправі №910/21307/21.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 вказано на наступне.

Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені;

(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Відтак колегія суддів Касаційного господарського суду вважала, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01 січня 2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Такі висновки Верховного Суду у цій справі відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01 січня 2020 року та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону № 3038-VI) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01 січня 2020 року, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01 січня 2020 року з метою уникнення сплати пайової участі.

Як вбачається з матеріалів справи Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 15 травня 2020 року.

За інформацією, що міститься в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, замовником визначено фізичну особу, найменування підрядник ОСОБА_2 , найменування згідно проекту будівництва реконструкція житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , клас наслідків СС1, вартість будівництва 368 700грн.

26 листопада 2020 року відповідачу була направлена пропозиція щодо укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова із розрахунком величини пайової участі, який є додатком до вказаного договору, однак вказана пропозиція залишена без відповіді.

На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта, ОСОБА_1 не уклала договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова.

З огляду на те, що відповідачка не звернулась до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі у розвиток інфраструктури міста Харкова у зв`язку з будівництвом (реконструкцією) житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , не сплатила пайову участь у визначені законодавством строки, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості щодо сплати пайової участі, розмір якої за розрахунками позивача становить 271 234,20грн.

Відтак, враховуючи що реконструкція (будівництво) закінчене в 2020 році, правовідносини у цій справі підпадають під дію абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX , якими визначено обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта реконструкції до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до виготовлення органом ДАБІ декларація про готовність об`єкта до експлуатації

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність у відповідача обов?язку зі сплати коштів з пайової участі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У зв?язку з невиконанням відповідачем, як замовником законодавчого обов?язку щодо самостійного звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі та сплати пайової участі виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об?єкта будівництва з проведенням будівельних робіт з реконструкції, права Харківської міської ради на отримання коштів на розвиток інфраструктури міста Харкова є порушеними, а тому у останнього виникає право вимагати стягнення коштів, обов?язок сплати яких був встановлений розділом ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-11.

Отже, відповідач, як замовником без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури м. Харкова, а отже зобов?язаний повернути ці кошти на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Як зазначалось вище, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» установлено, що розмір пайової участі становить для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Згідно розрахунку величини пайової участі при реконструкції житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який наданий позивачем розмір пайової участі складає 271 234,20грн., при цьому позивач виходить із того, що вартість будівництва становить 13 561 710грн.

Між тим, як вбачається із декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 15 травня 2020 року №ХК 14 вартість основних засобів, які приймаються в експлуатацію, тобто вартість будівництва, становить 368 700грн. (а.с.11 на звороті), 2% від якої складає 7 374грн.

Саме зазначена сума складатиме розмір пайової участі, який відповідач повинен був добровільно сплати на користь Харківської міської ради, але не сплатив.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково, з ОСОБА_1 на їх користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 276,54грн.:

4 068,51грн. + 6 102,77грн. = 10 171,28грн. загальну сума судового збору сплачена позивачем;

271 234,20грн. / 7 374грн. = 36,78 частина задоволених позовних вимог;

10 171,28грн. / 36,78 = 276,54грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року скасувати.

Позов Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти з пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова в розмірі 7 374грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 276,54грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова