КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4921/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 760/34150/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 609 481,00 доларів США терміном до 22.01.2016 року.

Вказує, що під час укладання договору позики ОСОБА_4 , як дружиною ОСОБА_3 , надано письмову згоду на укладення даного договору, а тому кошти отримані у спільну власність подружжя.

Зазначає, що станом на 22.01.2016 року ОСОБА_3 повернув лише 70 000,00 доларів США на виконання договору позики від 22.01.2015 року.

22.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2016/7 до договору позики від 22.01.2015 року, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором продовжено до 21.01.2017 року, а також ОСОБА_3 підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі 539 481,00 доларів США.

Станом на 21.01.2017 року ОСОБА_3 повернув лише 130 000,00 доларів США на виконання договору позики від 22.01.2015 року, а загальна заборгованість за договором склала 409 481 доларів США.

У зв`язку із неповерненням грошових коштів у повному розмірі 25.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_5 , укладено новий договір позики, яким сторони фактично продовжили термін виконання зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року до 01.06.2020 року.

Зазначає, що станом на 01.06.2020 року ОСОБА_3 повернув лише 219 500 доларів США на виконання договору позики від 22.01.2015 року та заборгованість за договором позики склала 189 981 доларів США. Станом на день звернення до суду із цим позовом відповідачі борг позивачу не повернули.

Крім того вказує, що пунктом 7 договору позики від 22.01.2015 року передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником грошових коштів, останній зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 10 % річних від простроченої суми.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 189 981 доларів США та відсотки за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 29 356 доларів США.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд, неправильно встановивши юридичну природу договору позики від 25.01.2017 року, помилково не застосував до спірних правовідносин ст. 604 ЦК України, безпідставно вважаючи, що договір позики від 25.01.2017 року не є договором новації, яким продовжено строк дії договору позики від 22.01.2015 року до 01.06.2020 року.

У спірних правовідносинах одне позикове зобов`язання (договір позики від 22.01.2015 року) замінене на інше позикове зобов`язання (договір позики від 25.01.2017 року). Проте, на відміну від договору позики від 22.01.2015 року, новий договір позики від 25.01.2017 року мав вже консенсуальний характер, укладення якого підтверджувало вже існуючі на момент його підписання зобов`язання між сторонами.

Помилковими є висновок суду про те, що відповідач 2 не є солідарним відповідачем разом із відповідачем 1 за договором позики від 25.01.2017 року, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем 2 надано відповідачу 1 згоду на укладення договору позики від 25.01.2017 року, адже договір позики від 25.01.2017 року укладений на підтвердження вже існуючого солідарного зобов`язання і суми боргу, яка виникла раніше за договором позики від 22.01.2015 року, згода на який, як встановлено судом, надавалась відповідачем ОСОБА_4 . При цьому борг відповідачів в сумі 409 481,00 доларів США, визначений в договорі позики від 25.01.2017 року, є частиною невиконаного ними солідарного грошового зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року на суму 609 481 доларів США та додатковою угодою від 22.01.2016 року про зменшення цієї суми боргу до 539 481 доларів США у зв`язку з частковим погашенням.

Визнаючи за позивачем право вимоги про стягнення із відповідачів у солідарному порядку заборгованості за договором позики від 22.01.2015 року у розмірі 409 481,00 дол. США, суд першої інстанції, неправильно трактуючи попередню поведінку сторін та природу укладених договорів, помилково розглядав договір позики від 22.01.2015 року та договір позики від 25.01.2017 року як окремі непов`язані між собою правочини. Проте, такі висновки є нелогічними, адже суд визнає існування боргу за договором позики від 22.01.2015 року на січень 2017 року в сумі 409 481 долар США, тоді як предметом договору позики від 25.01.2017 року є та сама грошова сума в ідентичному розмірі 409 481 долар США. У сукупності ці обставини свідчить про те, що договір позики від 25.01.2017 року є договором новації зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року.

Неправильна оцінка правової природи договорів позики призвела до безпідставного застосування судом строку позовної давності до спірних правовідносин. Договором позики від 25.01.2017 р. як договором новації зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 р. встановлений строк виконання зобов`язання до 01 червня 2020 р. Відтак строк позовної давності закінчився б 01.06.2023 року, тоді як позивач звернувся із позовом в грудні 2021 року. Тому підстави для застосування строку позовної давності за таких обставин відсутні.

На підтвердження виконання відповідачем зобов`язань з повернення відповідачем 1 позики частково після січня 2017 року до суду надано копії вісьмох розписок, що підтверджують повернення відповідачем 1 позивачу 80 000 доларів США в рахунок часткового погашення суми позики у розмірі 409 481 доларів США. Звертає увагу, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягненням з відповідачів грошової суми в розмірі 189 981 доларів США, що на 219 500 доларів США менше, ніж сума боргу станом на дату укладення договору позики від 25.01.2017 року.

Водночас кожного разу під час повернення чергової суми позивач надавав відповідачу 1 розписку про розмір отриманої суми, проте у позивача зберігалася лише частина таких розписок, які підтверджують повернення лише 80 000 доларів США (із загальної суми повернених на час звернення до суду із даним позовом коштів в сумі 219 500 доларів США), а розписки про отримання позивачем решти суми залишились у відповідача 1, які суду надані не були з метою приховування останнім факту визнання свого боргу частковим виконанням. Безпідставно не взявши до уваги розписки позивача як докази часткового повернення боргу, суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів схвалення відповідачем ОСОБА_3 договору позики від 25.01.2017 року, укладеним його повіреним ОСОБА_5 .

Звертає увагу, що матеріали справи не містять заяв відповідачів про застосування позовної давності. Водночас про необхідність застосування позовної давності зазначено у заявах про застосування строків позовної давності адвокатом Бугай О.С., в інтересах ОСОБА_3 , і адвокатом Шаповаловим І.І., в інтересах ОСОБА_4 . Однак, додані до матеріалів справи докази повноважень Бугай О.С. і Шаповалова І.І. свідчать про те, що вони не уповноважені робити від імені довірителів такі заяви, відповідно до правих висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 923/565/18, у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 Великої Палати Верховного Суду. За відсутності в матеріалах справи нотаріально завіреної довіреності, якою б прямо передбачалось право представника (в тому числі адвоката) заявляти від імені довірителя про застосування позовної давності, а ордер такого права не включає, і підтверджує лише можливість процесуального представництва (користування процесуальними правами в інтересах довірителя, передбаченими в даному випадку ЦПК України), жодні матеріальні права, в тому числі право заявляти про застосування позовної давності від імені відповідачів, адвокатам у даній справі не передані. Відтак, подані адвокатами Бугай О.С. та Шаповаловим І.І. заяви про застосування позовної давності не можуть у розумінні ст. 267 ЦК України вважатися заявою сторони у спорі про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - Бугай О.С. , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Посилаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 року у справі № 609/67/18 вказує, що важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі. З огляду на зміст договору позики від 25.01.2017 року він не має жодних домовленостей щодо наміру сторін вчинити новацію. З огляду на принцип «свободи договору», закріплений в ст. 627 ЦК України, сторони уклали саме той договір, на який мали намір - договір позики, і до договору новації він не має жодного відношення, про що чітко вказав суд першої інстанції в своєму рішенні.

Звертає увагу, що договір позики від 25.01.2017 року підписаний на підставі довіреності від 23.06.2016 року, проте повноваження на укладення договору новації у представника за довіреністю від 23.06.2016 року відсутні. Тобто, навіть якщо позивач наполягає на тому, що договір позики від 25.01.2017 року є договором новації, то довірена особа не мала повноважень на його укладення.

Звертає увагу, що розписки, на які посилається позивач як начебто підтвердження часткового виконання договору, з позовною заявою не були надані, а були подані лише після надання відзиву відповідачем-1 і заяви про застосування спливу строків позовної давності. При цьому, вказані розписки містять підписи лише позивача, тобто це суб`єктивне бачення позивача, жодного доказового значення вказані розписки не мають. У відповідача-1 відсутні будь-які розписки від позивача про повернення, оскільки такі факти відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - Шаповалов І.І. , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням всіх норм права матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що жодної згоди відповідач-2 ОСОБА_4 на укладення договору позики від 25.01.2017 року не надавала, а тому в розумінні ст. 65 СК України відповідач-2 не є співвідповідачем по вказаним вимогам.

Щодо посилань позивача на нібито укладений договір новації, суд першої інстанції правильно послався на висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі № 609/67/18. Як вбачається зі змісту договору позики від 25.01.2017 року, жодних вказівок про будь-яке інше зобов`язання, що підлягає новації не зазначено. Отже, норми ст. 604 ЦК України не можуть бути застосовані до вказаного договору.

Зазначає, що до жодного з цих договорів відповідач 2 не надавала жодних заяв-згод. Всі заяви, які містяться в матеріалах справи, не містять підписів відповідача 2.

В судовому засіданні в режимі відео конференції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_3 - Бугай О.С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

В судовому засіданні 21 лютого 2024 року належного відеоконференцзв`язку з представником відповідача Бугай О.С. встановлено не було.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, колегією суддів визнано за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 25.01.2017 року не містить вказівки на первинне зобов`язання сторін, яке припиняється, і нове зобов`язання, яке виникає у сторін, не вказує на наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим зобов`язанням свої правовідношення, що свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новацію), що відповідно до статті 604 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Отже, договір позики від 22.01.2015 року та договір позики від 25.01.2017 року підлягають дослідженню самостійно, тобто як два окремих договори.

Відповідачі у визначений сторонами строк своїх зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року у повному обсязі не виконали та у них наявна заборгованість у розмірі 409 481,00 доларів США, тому позивач має право вимоги про стягнення із відповідачів у солідарному порядку такої заборгованості та процентів за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року. Разом з цим, позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, тому у даному випадку у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Позивачем не доведено факту отримання відповідачем-1 ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 25.01.2017 року, що свідчить про фактичне не виконання позивачем зобов`язань за договором позики від 25.01.2017 року та не передання грошових коштів відповідачу1, а тому у даному випадку відсутні правові підстави для стягнення із відповідача-1 на користь позивача грошових коштів за даним договором, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Також суд врахував, що у ОСОБА_5 не було повноважень на укладення від імені ОСОБА_3 договору позики від 25.01.2017 року, оскільки відповідно до виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 нотаріальної довіреності від 23.06.2016 року, останній був уповноважений на укладення та підписання від імені ОСОБА_3 будь-яких кредитних договорів та договорів поруки з будь-якою банківською та/або фінансовою установою України за ціною та на умовах на його розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.01.2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти у розмірі 609 481 долар США, що еквівалентно 12 311 516 грн. за курсом покупки готівкового долара США, встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн.)

Відповідно до п. 2 договору позики від 22.01.2015 року строк позики за цим договором складає один календарний рік. Зазначену вище суму грошей ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 готівкою у строк до 30.09.2015 року (т. 1 а. с. 13-15).

Факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 609 481 долар США підтверджується розпискою, підписаною ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 16).

22.01.2015 ОСОБА_4 підписала заяву, якою надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення з ОСОБА_1 договору позики на суму 609 481 долар США, що еквівалентно 12 311 516 грн. за курсом покупки готівкового долару США, встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» (1 долар США дорівнює 20,20 грн.) строком на вісім місяців. У заяві зазначено, що грошові кошти за вказаним договором набувалися у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, ОСОБА_4 визнала себе солідарним боржником в разі невиконання її чоловіком ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення позики в строки встановлені договором позики, який укладено з ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 18).

22.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2016/7 до договору позики від 22.01.2015 року, відповідно до якої строк виконання зобов`язання за договором продовжено до 21.01.2017, а також ОСОБА_3 підтвердив існування у нього заборгованості у розмірі 539 481 долар США (т. 1 а. с. 19-21).

Відповідно до розписки від 22.01.2016 року за підписом ОСОБА_3 останній підтвердив факт наявності у нього заборгованості за договором позики від 22.01.2015 року у розмірі 539 481 доларів США (т. 1 а. с. 22).

22.04.2016 року ОСОБА_4 підписала заяву, якою вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення з ОСОБА_1 додаткової угоди № 2016/7 від 22.01.2016 року до договору позики від 22.01.2015 року та визнала наявний розмір заборгованості за договору позики від 22.01.2015 року у розмірі 539 481 доларів США (т. 1 а. с. 24).

25.01.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , було підписано договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 409 481 долар США.

Відповідно до п. 2 цього договору ОСОБА_3 зобов`язувався повернути отримані ним у борг кошти у розмірі 409 481 долар США до 01.06.2020 року.

В пункті 8 договору позики від 25.01.2017 року визначено, що сторонам відомий та зрозумілий зміст статей 1047 та 1048 ЦК України.

Згідно із п. 9 договору позики від 25.01.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стверджували один одному та повідомили зацікавленим у тому особам, що, зокрема, вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладені договору відсутній обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ним; правочин вчиняється з наміром відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним) (т. 1 а. с. 28-30).

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30.08.2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).

У постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень ст. 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 22.01.2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти у розмірі 609 481 долар США, а також 25.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як представником за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 , підписано договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 409 481 долар США.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 в позовній заяві зазначав, що договір позики від 25.01.2017 року є договором новації, яким продовжено строк дії договору позики від 22.01.2015 року до 01.06.2020 року.

Надаючи оцінку таким доводам позивача та визначаючи правову природу вказаних договорів суд виходить із такого.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 24.01.2023 року у справі № 161/13862/19, в доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання, отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

Зі змісту ст. 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.

Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.

До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у ч. 2 ст. 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 13.03.2019 року у справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18).

Як зазначено у договорі позики від 25.01.2017 року, ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 409 481 долар США.

В пункті 1 договору вказано, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Також у пункту 12 договору передбачено, що цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві складену власноруч розписку.

Умови вказаного договору позики не містять посилань на первинне зобов`язання сторін (договір позики від 22.01.2015 року), яке припиняється і нове зобов`язання, яке виникає у сторін, не вказують на наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим зобов`язанням свої правовідношення.

Вказане свідчить про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новацію), що відповідно до ст. 604 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність у договорі позики від 25.01.2017 року умов, необхідних для визнання його новаційним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір позики від 22.01.2015 року та договір позики від 25.01.2017 року підлягають дослідженню самостійно як два окремих договори.

Також з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 перевищив свої повноваження під час підписання від імені ОСОБА_3 договору позики від 25.01.2017 року, оскільки відповідно до виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 нотаріально посвідченої довіреності від 23.06.2016 року, останній був уповноважений на укладення та підписання від імені ОСОБА_3 будь-яких кредитних договорів та договорів поруки з будь-якою банківською та/або фінансовою установою України за ціною та на умовах на його розсуд.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Разом з тим, належних доказів наступного схвалення ОСОБА_3 договору позики ( за твердженням позивача - новаційного договору), підписаного ОСОБА_5 25 січня 2017 року, матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, за договором позики від 22.01.2015 року відповідач 1 отримав від позивача 609 481 долар США та зобов`язався їх повернути у строк до 22.01.2016 року.

Факт отримання відповідачем 1 грошових коштів підтверджується розпискою від 22.01.2015 року, яка підписана відповідачем ОСОБА_3 .

Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року та передав грошові кошти у розмірі 609 481 долар США.

У подальшому у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 22.01.2015 року (повернуто лише 70 000 доларів США) додатковою угодою від 22.01.2016 року № 2016/7 строк дії договору позики від 22.01.2015 року продовжено до 21.01.2017 року.

У вказаній додатковій угоді від 22.01.2016 року № 2016/7 та розписці від 22.01.2016 року, підписаній відповідачем ОСОБА_3 , він підтвердив, що розмір заборгованості за договором позики від 22.01.2015 року станом на 22.01.2016 року складав 539 481 долар США.

Встановлено, що станом на 22.01.2017 року заборгованість за договором позики від 22.01.2015 року складала 409 481 долар США, що відповідач ОСОБА_3 не оспорював.

Отже, відповідач ОСОБА_3 у визначений сторонами строк свої зобов`язання у повному обсязі за договором позики від 22.01.2015 року не виконав та у нього залишилася заборгованість у розмірі 409 481 долар США.

Також встановивши, що ОСОБА_4 як дружина ОСОБА_3 надала згоду на укладення договору позики від 22.01.2015 року та підтвердила факт набуття у спільну сумісну власність подружжя отриманих за договором позики коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у відповідача-2 виник солідарний обов`язок на виконання зобов`язань за договором позики від 22.01.2015 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що договір позики від 22.01.2015 року є неукладеним, оскільки у ньому відсутній підпис відповідача 1, з огляду на те, що відповідач-1 фактично отримав грошові кошти у борг за цим договором, вчиняв дії щодо часткового повернення грошових коштів та уклав додаткову угоду, якою продовжено строк дії договору, що свідчить про досягнення між позивачем та відповідачем-1 усіх істотних умов за договором позики від 22.01.2015 року.

Договір позики від 22.01.2015 року, а також складені відповідачем ОСОБА_3 розписки, в силу вимог ст. 204 ЦК України є правомірним, що не спростовано відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було роз`яснено учасникам справи їх права та з`ясовано питання щодо наявності клопотань, зокрема щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, роз`яснено наслідки для сторін щодо вчинення чи відмови у вчиненні певних процесуальних дій.

Разом із тим, відповідного клопотання щодо призначення у справі судової почеркознавчої чи технічної експертизи заявлено не було.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що підпис у договорі позики, додатковій угоді чи розписках виконаний не відповідачем ОСОБА_3 суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, дослідивши обставини щодо виконання відповідачами договору позики від 22.01.2015 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі не виконали належним чином своїх зобов`язань за договором позики від 22.01.2015 року, у встановлений договором строк грошові кошти не повернули, у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення солідарно із відповідачів суми заборгованості за позики, а також процентів за прострочення виконання зобов`язання, є обґрунтованими.

Разом з цим представником відповідача-1 та представником відповідача-2 було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

У цій справі встановлено, що свої зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року з урахування додаткових угод, відповідач-1 мав виконати до 21.01.2017 року.

Таким чином, право на звернення до суду із позовом до відповідачів для стягнення заборгованості та процентів за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року виникло у позивача із 21.01.2017 року. Відповідно останній день трирічного строку позовної давності припадав на 21.01.2020 року.

Звернувшись до суду із позовом 17.12.2021 року, ОСОБА_1 пропустив встановлений трирічний строк позовної давності. Будь-яких поважних причини пропуску строку позовної давності, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного звернення з позовом у межах встановленого законом строку, позивач не зазначив.

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог про стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованості та процентів за прострочення зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року, проте встановивши, що позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за договором позики від 25.01.2017 року суд виходить з такого.

Встановлено, що 25.01.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який на підставі довіреності діяв від імені ОСОБА_3 , було підписано договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 409 481 долар США.

Умовами цього договору сторони визначили, що факт отримання грошових коштів має підтверджуватися розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому грошових коштів.

Разом з цим у матеріалах справи відсутня розписка на підтвердження факту передачі грошових коштів за договором позики від 25.01.2017 року.

Сторона позивача не заперечувала відсутність розписки, посилаючись на укладення договору позики від 25.01.2017 року, який, за твердженням сторони позивача, є договором новації.

Водночас, суд відхилив такі доводи позивача, про що зазначено вище, та дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем 1 договір позики від 25.01.2017 року є окремим договором позики.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 06.11.2019 року в справі № 127/3120/16-ц (провадження № 61-29060св18).

Таким чином, позивач не надав належних доказів на підтвердження факту передачі відповідачу 1 суми позики за договором позики від 25.01.2017 року, умовами якого встановлено, що факт отримання грошових коштів має підтверджуватися розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому грошових коштів.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за відсутності розписки про отримання відповідачем 1 грошових коштів немає підстав вважати, що позивач виконав свої зобов`язання за договором позики від 25.01.2017 року, а саме передав відповідачу 1 грошові кошти, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача 1 на користь позивача грошових коштів за даним договором, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Також судом першої інстанції правильно враховано, що ОСОБА_5 перевищив свої повноваження під час укладення від імені ОСОБА_3 договору позики від 25.01.2017 року, оскільки відповідно до виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 нотаріальної довіреності від 23.06.2016 року, останній був уповноважений на укладення та підписання від імені ОСОБА_3 будь-яких кредитних договорів та договорів поруки з будь-якою банківською та/або фінансовою установою України за ціною та на умовах на його розсуд.

Сторона позивача посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 виконував свої зобов`язання за договором позики від 25.01.2017 року, систематично повертаючи кошти позивачу, що підтверджується розписками.

Так, на підтвердження таких доводів стороною позивача надано суду копії розписок про повернення коштів, а саме: копія розписки від 20.04.2018 року відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 19.07.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 25.09.2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 07.05.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 28.08.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 04.10.2019 року відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 26.12.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США; копія розписки від 31.01.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США (т. 1 а. с. 77-84).

Зі змісту наданих копій розписок вбачається, що вони містять лише підпис позивача. Також встановлено, що такі копії розписок зберігалися у позивача.

Згідно з наданих копій розписок кошти поверталися саме відповідачем 1 та такі розписки надавалися позивачем відповідачу ОСОБА_3 , а тому у разі існування таких правовідносин між сторонами вказані розписки мали зберігатися у відповідача та бути підтвердженням повернення коштів саме відповідачем ОСОБА_3 .

Врахувавши зазначені обставини, а також заперечення відповідача ОСОБА_3 щодо отримання та повернення коштів позивачу за договором позики від 25.01.2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем копії розписок не підтверджують факт повернення відповідачем 1 грошових коштів позивачу, та як наслідок, виконання зобов`язань за договором позики від 25.01.2017 року.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що відповідач 2 є солідарним боржником за договором позики від 25.01.2017 року, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач 2 надала відповідачу 1 згоду на укладення договору позики від 25.01.2017 року, а також докази того, що даний договір позики від 25.01.2017 року укладений в інтересах сім`ї.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 25.01.2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно встановив юридичну природу договору позики від 25.01.2017 року та помилково не застосував до спірних правовідносин ст. 604 ЦК України, фактично зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права.

Посилання заявника на ті обставини, що станом на січень 2017 року у відповідачів існувала заборгованість за договором позики від 22.01.2015 року у розмірі 409 481 долар США та вказана сума є предметом договору позики від 25.01.2017 року, самі по собі не можуть свідчить про новаційність договору позики від 25.01.2017 року, оскільки у цьому договорі сторони не вказали, що досягти згоди щодо заміни зобов`язань за договором позики від 22.01.2015 року іншим зобов`язанням, тобто не встановлено наміру сторін вчинити новацію, а тому за відсутності такого застереження у договорі первинне зобов`язання за договором позики від 22.01.2015 року не припиняється, а діє поряд з новим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем копії розписок як доказу часткового повернення боргу відповідачем ОСОБА_3 за договором позики від 25.01.2017 року, то такі фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку і з якою погоджується апеляційний суд.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що сторона відповідачів не надала будь-яких доказів на спростування часткового погашення ними суми боргу, є необґрунтованими, оскільки в такому разі фактично на відповідача покладається обов`язок спростувати обставини, які за його твердженням не існують, що не відповідає загальним засадам доказування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що про застосування строків позовної давності заявлено адвокатом Бугай О.С. (в інтересах ОСОБА_3 ) та адвокатом Шаповаловим І.І. (в інтересах ОСОБА_4 ), проте додані до матеріалів справи докази повноважень Бугай О.С. та Шаповалова І.І. свідчать про те, що вони не уповноваженні робити від імені довірителів такі заяви, з огляду на наступне.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

У ч. 4 ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження N 11-989заі18) зазначено, що «ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката»

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (ч. 1, 2 ст. 64 ЦПК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Матеріалами справи підтверджено, що повноваження Бугай О.С. як представника ОСОБА_3 у Солом`янському районному суді м. Києва підтвердженні ордером серії АХ № 1102047 від 12.09.2022 року. У зазначеному ордері не міститься застережень щодо обмежень представника на вчинення певної процесуальної дії (т. 1 а. с. 50).

Повноваження Шаповалова І.І. як представника ОСОБА_4 у Солом`янському районному суді м. Києва підтвердженні ордером серії АХ № 1128462 від 28.04.2023 року. У зазначеному ордері не міститься застережень щодо обмежень представника на вчинення певної процесуальної дії (т. 1 а. с. 181).

У разі коли представнику на підставі довіреності чи ордера були надані повноваження на представництво інтересів особи, у тому числі в судових установах, з усіма правами, які надані законом, без застереження щодо обмеження повноважень такого представника на вчинення певної процесуальної дії, зокрема щодо подання заяви про застосування позовної давності, такий представник має повноваження на підписання та подання відповідної заяви.

Враховуючи те, що заяви про застосування позовної давності в інтересах відповідачів подані представниками Бугай О.С. та Шаповаловим І.І. , якими на підтвердження своїх повноважень надані відповідні ордери, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що додані до матеріалів справи докази повноважень Бугай О.С. та Шаповалова І.І. свідчать про те, що вони не уповноваженні робити від імені довірителів такі заяви.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.