Справа № 175/9130/23
Провадження № 2/175/2292/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

04 грудня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Кальченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В позовній заяві просить суд визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 , на праві власності належить 1/4 частини квартири та ОСОБА_3 , на праві власності належить 1/6 частини квартири, 1/4 частини квартири належить ОСОБА_5 та 1/4 частини квартири належить ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 05.04.2014 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/4 частки квартири, розташованої по адресу: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 02.03.2012 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 23.11.2021 р. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2021 р. спадкоємцями є ОСОБА_3 на 2/3 частки та ОСОБА_4 на 1/3 частки.

У 2019 році ОСОБА_1 зареєстрував в квартирі свого знайомого ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що Відповідач його знайомий, родичем йому не є. Відповідач деякий час допомагав йому в квартирі, але потім припинив допомогу і з липня 2021 ОСОБА_2 припинив спілкування з ним.

Позивач вказує, що у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 відповідач не проживає з липня 2021 по цей час. Потім відповідач став уникати ОСОБА_1 , після чого зв`язок з ним обірвався. Тому його теперішнє місце проживання та номер телефону позивачу не відомі. На спроби позивача домовитися з відповідачем про добровільне зняття з реєстрації місця проживання у його квартирі не відповідає. Будь-яких домовленостей між ними щодо користування останнім житловою квартирою немає.

У квартирі АДРЕСА_2 позивач проживає один, його заробітної плати на оплату комунальних послуг не вистачає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі, позивач не має змоги оформити житлову субсидію, оскільки дохід ОСОБА_2 теж береться до уваги. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає.

Те, що позивач проживає у своїй квартирі один та повністю несе витрати на її утримання підтверджується актом комітету мікрорайону №1 Краматорської міської ради від 14.02.2022 року.

Після виїзду Відповідача із вказаного жилого приміщення, останній виходив на зв`язок та обіцяв сприяти зняттю його з реєстрації, однак в подальшому на телефонні дзвінки не відповідає та встановити його місцезнаходження на теперішній час неможливо.

Співвласники вищевказаного житлового приміщення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повністю підтримують позовні вимогу ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 на даний час створює для нього, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією його прав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався, був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на праві власності належить 1/4 частини квартири та ОСОБА_3 , на праві власності належить 1/6 частини квартири, 1/4 частини квартири належить ОСОБА_5 та 1/4 частини квартири належить ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 05.04.2014 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/4 частки квартири, розташованої по адресу: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 02.03.2012 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 23.11.2021 р. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2021 р. спадкоємцями є ОСОБА_3 на 2/3 частки та ОСОБА_4 на 1/3 частки.

У 2019 році ОСОБА_1 зареєстрував в квартирі свого знайомого ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що Відповідач його знайомий, родичем йому не є. Відповідач деякий час допомагав йому в квартирі, але потім припинив допомогу і з липня 2021 ОСОБА_2 припинив спілкування з ним.

Позивач вказує, що у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 відповідач не проживає з липня 2021 по цей час. Потім відповідач став уникати ОСОБА_1 , після чого зв`язок з ним обірвався. Тому його теперішнє місце проживання та номер телефону позивачу не відомі. На спроби позивача домовитися з відповідачем про добровільне зняття з реєстрації місця проживання у його квартирі не відповідає. Будь-яких домовленостей між ними щодо користування останнім житловою квартирою немає.

У квартирі АДРЕСА_2 позивач проживає один, його заробітної плати на оплату комунальних послуг не вистачає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі, позивач не має змоги оформити житлову субсидію, оскільки дохід ОСОБА_2 теж береться до уваги. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає.

Те, що позивач проживає у своїй квартирі один та повністю несе витрати на її утримання підтверджується актом комітету мікрорайону №1 Краматорської міської ради від 14.02.2022 року.

Після виїзду Відповідача із вказаного жилого приміщення, останній виходив на зв`язок та обіцяв сприяти зняттю його з реєстрації, однак в подальшому на телефонні дзвінки не відповідає та встановити його місцезнаходження на теперішній час неможливо.

Співвласники вищевказаного житлового приміщення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повністю підтримують позовні вимогу ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 є знайомим позивача ОСОБА_1 ..

Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2014 року не проживає у вищевказаному будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинку, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , у якості відшкодування сплаченого судового збору 992,40 грн.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.