Номер провадження 2/495/315/2024
31 січня 2024 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд у складі:
головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.
за участю секретаря Мельник Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право на житло,
Стислий виклад позиції позивача
11 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право на житло, просить суд усунути перешкоди у користування та розпорядженні часткою житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 43/1000 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
Так, вимоги позивача мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .
На день смерті останньої на праві власності належали 43/1000 частин у житловому будинку АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_2 ).
На вказане спадкове майно у спадщину вступили позивач та ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 лютого 2023 року приватним нотарусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, спадкова справа № 05/2023 і зареєстрованого в реєстрі № 396, належать 43/2000 часток житлового будинку у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Інші 43/2000 часток вказаного спадкового майна у житловому будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 лютого 2023 року, реєстровий номер 404, належать ОСОБА_4 .
У вказаній частині житлового будинку (квартира АДРЕСА_2 ) з 2016 року зареєстрована ОСОБА_2 , 1970 року народження, що підтверджується довідкою № 68 Білгород-Дністровського КП "ЖЕО № 1" від 06.12.2023 року, яка проживала в будинку до 2017 року включно.
В 2018 році ОСОБА_2 виїхала на інше місце проживання з будинку, де на даний час мешкає та її місце проживання не відоме, стосунки не підтримують.
Тобто, відповідач без поважних причин не проживає в будинку протягом 5 років, остання не має ніяких підстав для зберігання права проживання, користування вказаною квартирою.
З урахуванням наведеного, він і звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії
15 грудня 2023 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду.
09 січня 2024 року Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з проханням позовні вимоги задовольнити, проти винесення рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, але надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами згодні, проти позову не заперечують.
Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться..
Суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених сторін, за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Фактичні обставини, встановлені судом
Судом встановлено, що дійсно відповідно до довідки № 68 про склад сім`ї та реєстрацію встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . /а.с. 6/
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом зазначено, що спадкоємцями померлої ОСОБА_3 є: чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та їм належить по 43/1000 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.8/
В матеріалах справи наявний акт від 06.12.2023 року, який складено про те, що власником квартири АДРЕСА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 23.02.2023 року є ОСОБА_1 , 1956 року народження.
За вищевказаною адресою зареєстрована з 2016 року дочка колишнього власника ОСОБА_2 , 1970 року народження.
На підставі свідчення сусідів ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації останні п`ять років.
Факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 з 2018 року підтверджують сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду
Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні.
Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.
Відповідно до вказаної постанови ВС зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.
У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.
Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності ОСОБА_1 на 43/1000 частин у житловому будинку АДРЕСА_1 , ту обставину, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою протягом останніх п`яти років, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання членів сім`ї власника, враховуючи також, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про те, що є усі законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право на житло.
Розподіл судових витрат.
У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 150 ЖК України, ст. 319, 391, 405,406 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 280 -281, 354 ЦПК України , суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право на житло задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: 43/1000 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_2 ).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1 073,60 грн на користь держави.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - не відомо, що зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення складений 31 січня 2024 року.
Суддя: