Справа № 953/709/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2024 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Лисиченко С.М.,
за участю: секретаря судового засідання Кот Я.А,
прокурора Добронос Д.А.,
представників відповідачів Шевченко О.С., Горобинської Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справі за позовною заявою керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Новікова Е., який дії в інтересах держави в особі позивачів Державного агенства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: Дежавне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок, -
На думку позивача, вищевказані рішення Харківської міської ради незаконні та підлягають скасуванню з огляду на наступне.
Зазначає, що земельні ділянки, що передані у приватну власність ОСОБА_3 відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тобто Харківської міської ради. Таким чином, оспорювані рішення прийняті Харківською міською радою в порушення вимог ст.ст.6,14,19 Конституції України, ст.ст.20,56,57,84,122,149 Земельного кодексу України, ст.31, пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, ст.ст.4,25,26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610р, оскільки вказані земельні ділянки на час їх відчуження перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення.
З огляду на відсутність прийнятого у встановленому законом порядку рішення компетентного органу про передачу земельних ділянок у власність, відповідне право в силу ст. 122 ЗК України набуте протиправно. Обраний спосіб захисту в даному випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при усунення порушення права власності держави на що ділянку відповідачем, підлягає поновленню порушене право власності держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, та Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», яке є постійним користувачем спірної земельної ділянки, шляхом повернення спірної земельної ділянки.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 20.01.2022 визначено по вказаній цивільній справі головуючу суддю Лисиченко С.М.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.01.2022 провадження по цивільній справі за вказаною позовною заявою відкрито, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Вказує, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Відповідно до п. «а» ч.1 ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Враховуючи наявні порушення порядку оформлення права власності на земельні ділянки вважає п. 1.149 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» від 03.10.2007 № 199/07 та п. 1.102.1. рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 21.11.2007 № 253/07 такими, що прямо суперечать вимогам земельного законодавства України, яке було чинне на момент прийняття таких рішень. В свою чергу, прийняття оспорюваних рішень свідчить про перевищення службових повноважень посадовими особами Харківської міської ради.
21.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідачі просять застосувати строк позовної давності по цивільній справі №953/709/22 та відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування заперечень відповідачі зазначили, що рішенням 15 сесії 5 скликання Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» від 03.10.2007 № 199/07, у п.п. 1.149 додатку 1 до рішення, надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок, зокрема, ОСОБА_1 загальною площею, орієнтовно 2200,0 кв.м. (1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1200,0 кв.м. для ведення садівництва) по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було замовлено роботи з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , який був розроблений ТОВ «Геодезична фірма «СХМ».
У відповідності до вимог пункту 9 ст. 118 ЗК України, вказаний проект був погоджений із усіма контролюючими органами, а саме: з Управлінням містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради, Харківським міським управлінням земельних ресурсів, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, Харківською обласною санітарно-епідеміологічною станцією, Департаментом культури і туризму Харківської облдержадміністрації.
У 2007 році ДП «Данилівський дослідний держлісгосп» звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради та низки фізичних осіб, зокрема, ОСОБА_1 , в якому просив скасувати п.п. 1.146, 1.148 - 1.153 рішення 15 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 03.10.2007 № 199/07 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» та заборонити Управлінню земельних ресурсів у м. Харків вчиняти будь-які дії відносно розгляду питань щодо відведення земельних ділянок. В обґрунтування своїх вимог ДП «Данилівський дослідний держлісгосп» (правонаступником якого є Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» - третя особа у цій справі) посилалося на те, що частина земельної ділянки, що пропонується для відведення відповідачам, у т.ч. ОСОБА_1 , знаходиться в межах користування Данилівського дослідного держлісгоспу та є землями лісогосподарського призначення. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2008 року у справі № 2а-45/08/04 (суддя Донець О.В.) Данилівському дослідному держлісгоспу було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що оскаржуване рішення Харківської міської ради 03.10.2007 № 199/07 було прийнято з урахуванням вимог ст. ст. 118, 123 ЗК України, на підставі пропозицій по встановленню меж та розмірів земельних ділянок, актів погодження меж земельних ділянок, довідок державного земельного кадастру про відсутність зареєстрованих актів на право власності та права користування в межах запланованого відведення. При розгляді справи судом було встановлено, що земельні ділянки, відносно яких прийняті оскаржені рішення міської ради, у т. ч. ділянка по АДРЕСА_1 , знаходяться в межах території м. Харкова та знаходяться у комунальній власності. Поряд із цим у вказаному рішенні судом були зроблені висновки про те, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії Б № 047647, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 236 за Данилівським дослідним держлісгоспом, був виданий з порушенням норм земельного законодавства України, та не посвідчує право постійного користування земельною ділянкою Данилівського дослідного держлісгоспу. Мотивуючи таке рішення суд виходив із того, що рішення Дергачівської районної ради Харківської області, на підставі якого виданий вказаний державний акт на право постійного користування земельною, було прийнято з порушенням норм ст. 4, 10 Земельного кодексу 1990 року, який діяв на момент видачі даного державного акту. Крім цього, на момент розгляду справи цей державний акт також суперечив вимогам ст.12, 125, 126, п. 12 перехідних положень чинного ЗК України.
Відповідачі вказують, що останні висновки суду мають важливе значення в аспекті розгляду цієї справи, оскільки визначають безпідставність посилання прокурора на пункт 5 розділу VIII Прикінцеві положення» ЛК України, адже вказана норма визначає можливість посилання на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, для підтвердження права на постійне користування земельними лісовими ділянками, виключно у випадку неодержання державними підприємствами державного акту на право постійного користування. Разом із тим, як випливає з вищевказаної постанови суду, станом на момент виникнення спірних правовідносин, ДП «Данилівський дослідний держлісгосп» вже було отримано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії Б № 047647, та судом було надано належну оцінку вказаному документу в аспекті неприналежності земельних ділянок, зокрема, ділянки по АДРЕСА_1 до земель лісогосподарського призначення та законності надання дозволу на відведення таких ділянок ОСОБА_1 на підставі п.п. 1.149 додатку до рішення Харківської міської ради від 03.10.2007 №199/07.
Зважаючи на викладене, постановою Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2008 року у справі № 2а-45/08/04 вже встановлений факт законності прийняття Харківською міською радою рішення від 03.10.2007 № 199/07 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок, загальною площею, орієнтовно 2200,0 кв.м. (1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1200,0 кв.м. для ведення садівництва) по АДРЕСА_1 . Вказана постанова набрала законної сили в установленому законом порядку та є остаточною.
Крім того, відповідачі вказують, що відповідно до п.п. 1.102, 1.102.1 додатку 1 до рішення 16 сесії Харківської міської ради 5 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам ділянок» від 21.11.2007 № 253/07 змінено цільове призначення земельної ділянки площею 1200,0 кв.м. по АДРЕСА_1 з земель житлової та громадської забудови на землі сільськогосподарського призначення та передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Таким чином, на підставі погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , Харківською міською радою було прийняте рішення, яким ОСОБА_1 затверджено зазначений проект землеустрою та передано у приватну власність земельну ділянку площею 2200,0 кв.м. по зазначеній адресі.
У подальшому, першим заступником прокурора м. Харкова, в інтересах держави в особі: Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА Державного комітету лісового господарства України було заявлено позов до Харківської міської ради, Управління Держкомзему у місті Харків Головного управління Держкомзему у Харківський області Державного комітету України із земельних ресурсів, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування п.п. 1.102, 1.102.1 додатку 1 до рішення 16 сесії Харківської міської ради 5 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам ділянок» від 21.11.2007 № 253/07, а також визнання недійсними державних актів на право власності земельні ділянки серії ЯЕ № 511394, серії ЯЕ № 511395.Вказаний позов заявлявся прокурором, як у межах адміністративного судочинства, так і в межах цивільного судочинства. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2011 у справі № 2а-7787/11/2070 позовну заяву першого заступника прокурора м. Харкова було залишено без розгляду, у зв`язку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду на підставі ст. 100 КАС України.
Після цього, першим заступником прокурора м. Харкова було заявлено тотожний позов до Дзержинського районного суду м. Харкова, в порядку цивільного судочинства. Проте, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.06.2012 у справі № 2011/8404/12, позовну заяву Першого заступника прокурора м. Харкова в інтересах держави в особі Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА Державного комітету лісового господарства України до Харківської міської ради, Управління Держкомзему у місті Харків Головного управління Держкомзему у Харківський області Державного комітету України із земельних ресурсів, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Харківській міської ради, а також визнання недійсними державних актів на право власності земельні ділянки було залишено без розгляду. Вказані судові рішення набрали законної сили, в установленому законом порядку не оскаржувались, а отже є остаточними.
Відмовляючи у задоволенні позову прокурора суди виходили із того, що Харківська міська рада, приймаючи рішення від 21.11.2007 № 253/07 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», в частині земельних ділянок по АДРЕСА_2 (сусідні земельні ділянки із ділянкою АДРЕСА_1 ), діяла у межах своєї компетенції, на підставі та у спосіб, що передбачені законами України.Під час розгляду справи судами було встановлено факт того, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 , передані на підставі п.п. 1.103, 1.103.1, 1.104, 1.104.1. додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 21.11.2007 № 253/07 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , право власності на які посвідчено відповідними державними актами не належать до земель лісогосподарського призначення та не є такими, що знаходяться у постійному користуванні Данилівського дослідного держлісгоспу УкрНДІЛГА Державного комітету лісового господарства України. Вказані постанови судів набрали законної сили в установленому законом порядку та с остаточними.
Отже, пред`явлення прокурором позову у справі № 953/709/22 демонструє чергову та безпідставну спробу органів прокуратури вкотре домогтися перегляду й переоцінки обставин, які вже були встановлені остаточними судовими рішеннями у вищенаведених справах, що є нічим іншим, ніж зловживанням прокурором права на позов, порушує принцип правової визначеності та суперечить положенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.
Зазначені преюдиційні факти й обставини визначають безпідставність заявленого прокурором позову та обґрунтовують необхідність прийняття судом рішення про відмову у його задоволенні.
Поряд із наявністю низки преюдиційних фактів, якими підтверджено законність прийняття Харківською міською радою оспорюваних прокурором рішень, а також правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, відповідачі звертають окрему увагу суду на неналежність та недопустимість доказів, поданих прокурором в обґрунтування вимог заявленого позову.
Зазначають, що факт приналежності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та перебування їх у користуванні Державного підприємства підтверджується документами, складеним самим підприємством. Поряд із цим у вказаному листі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» посилається на матеріали лісовпорядкування 2013 року, незважаючи на те, що спірні правовідносини мали місце у 2007 році. Останні обставини створюють обґрунтовані сумніви у належності та достовірності поданих прокурором доказів в обґрунтування позовних вимог. З поміж іншого, надані прокурором листи ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не відповідають вимогам допустимості в аспекті ст. 78 ЦПК України. Єдиним належним суб`єктом, уповноваженим на здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання є Держгеокадастр. Враховуючи це ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не має повноважень щодо встановлення місцезнаходження земельних ділянок, їх приналежності до земель лісогосподарського призначення, а тому додані прокурором позовної заяви листи ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» є недопустимими доказами та не можуть бути покладені в основу висновків суду щодо статусу та цільового призначення спірних земельних ділянок.
Також зауважують, що поряд із не підтвердженням факту приналежності спірних земельних ділянок до земель державної власності лісогосподарського призначення та їх перебування у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (спростовано висновками Київського районного суду м. Харкова у справі № 2а-45/08/04), не відповідають дійсності та є такими, що вводять суд в оману, посилання прокурора у позові на відсутність згоди держави на вилучення вказаних земельних ділянок.
Зазначають, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 у власність, в установленому пунктом 9 ст. 118 ЗК України порядку, був погоджений із усіма контролюючими органами, саме: з Управлінням містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради, Харківським міським управлінням земельних ресурсів, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, Харківською обласною санітарно - епідеміологічною станцією, Департаментом культури і туризму Харківської облдержадміністрації. Зокрема, відповідно до Положення про Державне управлянні навколишнього природного середовища в областях, місті Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі (далі Управління) є територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України і входить до сфери його управління. Згідно п. 4.8. цього Положення, Управління, відповідно до покладених на нього завдань, забезпечує у межах своїх повноважень погодження вибору земельних ділянок для розміщення об`єктів, місць розташування об`єктів та проектів відведення земельних ділянок. Поряд із цим, відведення спірних земельних ділянок у власність було також погоджено Харківською обласною державною адміністрацію, заявленою прокурором як Позивач-2 по справі, в особі Департаменту культури та туризму. Отже, органами державної влади, які діяли у межах своїх повноважень, було погоджено проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок та не надано жодних зауважень стосовно приналежності таких ділянок до земель лісогосподарського призначення й, відповідно, неможливості передачі таких земельних ділянок у власність.
Також відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності з тих підстав, що посилання у позовній заяві прокурора на непоширення правил про давність до застосування наслідків витребування земельних ділянок та природних ресурсів, в контексті підстав заявленого позову, є безпідставними та такими, що суперечать правовим висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 635/2761/15-ц, при розгляді аналогічних вимог прокурора та за участю Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державного агентства лісових ресурсів України, а також іншими правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц; від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц; від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц, сформованими за результатами розгляду справ, що виникають із подібних правовідносин.
Отже, пред`явлення керівником Київської окружної прокуратури м. Харкова даного позову є нічим іншим, ніж черговою спробою поставити під сумнів рішення попередніх судів, та таким чином домогтися повторного перегляду судових рішень, які 10 років тому набули законної сили, що порушує принцип правової визначеності та стабільність цивільного обороту.
21.02.2022 до суду надійшло клопотання представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Шевченко О.С. про закриття провадження у справі.
Крім того, прохає суд врахувати той факт, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, а також те, що прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами.
22.02.2022 до суду поштовим шляхом надійшов відзив Харківської міської ради на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та прохає відмовити у їх задоволені за необґрунтованості.
В обґрунтування заперечень Харківська міська рада зазначає, що твердження прокурора про те, що в силу закону спірна земельна ділянка належала до земель державної власності та розпоряджатись нею Харківська міська рада не мала повноважень, є хибними, не доводяться ніякими доказами, а протилежне прямо випливає з діючих на той час норм законодавства. При цьому Харківська міська рада мала повноваження розпоряджатись і лісами, якщо такі перебували в межах населених пунктів (спірна земельна ділянка на момент прийняття рішень знаходилась в межах м. Харкова). До того ж позивач обґрунтовує заборону на вилучення лісових земельних ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення посиланням на ніби то чинну на час прийняття оскаржуваних рішень ХМР постанову КМУ «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» № 610-р від 10.04.2008. Звертає увагу на те, що оскаржувані прокурором рішення Харківська міська рада прийняла 03.10.2007 (дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок) та 21.11.2007 (передано земельні ділянки у власність), тобто до прийняття та набрання чинності вищевказаної постанови. З огляду на зазначене, положення вказаної постанови до спірних правовідносин застосовуватись не могли, а тому такі посилання є необґрунтованими з боку позивача.
Крім того, станом на дату прийняття рішення Харківської міської ради від 21.11.2007 №253/07, яким затверджено проект землеустрою з відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельні ділянки, жодним нормативно-правовим актом не було встановлено чітких вимог до складу та змісту проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
05.12.2023 до суду поштовим шляхом надійшла заява представника Харківської міської ради про застосування строку позовної давності, зміст якої також міститься посилання на те, що прокурор звертаючись до суду із даним позовом, обрав неналежний спосіб захисту, з огляду на те, що він повинен був звернутися до суду не з негаторним, а віндикаційним позовом.
05.12.2023 до суду поштовим шляхом надійшов відзив представника Харківської міської ради на позовну заяву.
25.12.2023 до суду надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності керівника Київської окружної прокуратури м.Харкова, зі змісту якої вбачається, що правила про давність не поширюється до застосування наслідків витребування земельних ділянок та природних ресурсів, за якими закріплено правовий титул (правова підстава) власності на землю за Українським народом. Тобто доки зберігається правовий титул, суб`єкт права власності зберігає повноваження правової охорони та захисту свого права. Вказує, що відчуження об`єктів, що є власністю народу України та не можуть перебувати, за законом, у приватній власності, є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникло. Волі дійсного власника (народу України) на відчуження цих об`єктів не було. Крім того, правові висновки щодо подання негаторного позову про повернення земель лісогосподарського призначення на користь держави висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2022 № 363/669/17, від 08.06.2022 №307/3155/19, від 22.06.2022 №367/4140/16-ц, від 21.09.2022 №367/4128/16-ц. У зв`язку з викладеним просить задовольнити у повному обсязі позовну заяву Київської окружної прокуратури міста Харкова.
16.05.2024 електронним шляхом до суду надійшли письмові пояснення представника Харківської міської ради на позовну заяву, у змісті яких Харківська міська рада акцентує увагу на тому, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний, а не негаторний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56). Станом на сьогодні, вказані доводи підтримав Верховний Суд у останніх та найактуальніших постановах у аналогічних справах. У постанові Верховного Суду від 26.01.2024 у справі 707/2452/22.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 16.05.2024 підготовче провадження у даній цивільній справі закрито, призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Шевченко Ольги Сергіївни про закриття провадження у даній справі
Прокурор у судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у змісті заяв по суті справи.
Представник Державного агентства лісових ресурсів України у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі.
Представник Харківської обласної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. У поданих до суду письмових поясненнях представник просив розглядати справу без участі представника ХОДА.
Представник Харківської міської ради Горобинська Н.М. у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у змісті письмових заяв по суті справ.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Шевченко О.С. у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у змісті письмових заяв по суті справ.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі.
Представник ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» - Муха А.І. у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності.
Згідно із частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що пунктом 1.149 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» від 03.10.2007 № 199/07 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 2200,0 кв.м (1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1200,0 кв.м для ведення садівництва) по АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.102.1. рішення Харківської міської ради №253/07 від 21.11.2007 передано ОСОБА_1 в приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва по АДРЕСА_1 .
На час ухвалення рішення у даній справі власником спірних земельних ділянок є ОСОБА_6 .
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).
За змістом частини другої статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
Самостійною категорією земель за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (частина перша статті 5 ЛК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин треба визначати згідно з нормами земельного та лісового законодавства про використання й охорони лісового фонду (постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14 та Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 40)).
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів (пункт «а» частини другої статті 55 ЗК України).
До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).
До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).
Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними(пункти 4, 5 частини першої статті 31 ЛК України).
Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини перша та друга статті 149 ЗК України).
Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 ЗК України).
Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті (частина п`ята статті 149 ЗК України).
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
В межах розгляду даної справи встановлено, оскільки не спростовано відповідачами, що спірні земельні ділянки повністю відносяться до земель лісогосподарського призначення (квартал 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») та перебували у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»», рішення про їх вилучення з постійного користування вказаного підприємства та про зміну цільового призначення земельних ділянок уповноваженим органом не приймалося.
Таким чином, суд приходить до висновку, що Харківська міська рада не мала повноважень на прийняття спірного рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , оскільки відповідно до статті 149 Земельного кодексу України повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, належало не органам місцевого самоврядування, а органам державної влади. Тобто, спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею власника.
Щодо дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», суд зазначає наступне.
Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).
Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82-83)).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову). Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (речення третє абзацу третього статті 45 ЦПК України у вказаній редакції).
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38-39)).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 12/2385/18 (пункт 40)).
Таким чином, прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).
Місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів(пункт 3 частини першої статті 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» у редакції, чинній на час звернення до суду).
Для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України (пункт 5 статті 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).
Відповідно до статей 1,3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 521, Державне агентство лісових ресурсів (Держлісагенство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства , до основних завдань якого належить реалізацію державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.
Державне агентство лісових ресурсів України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (стаття 7 Положення). Держлісагенство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за додержанням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства ( крім державного контролю з карантину та у сфері захисту рослин) ( пункт 4 статті 4 Положення).
Прокурор послався на те, що мав повноваження для звернення до суду з тих підстав, що Держлісагенство та Харківська обласна державна адміністрація цього не зробила. При цьому, зазначив, що незаконне заволодіння землею ослаблює економічні основи місцевого самоврядування та держави в цілому, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.
Судом встановлено, що Державному агентству лісових ресурсів України та Харківській обласній державній адміністрації стало відомо про порушення їх інтересів, а саме порушення права власності держави на спірну земельну ділянку з листів прокуратури від 05.11.2021 № 50-101-4728 вих №21, 03.11.2021 №50-101-4726 вих-21, разом з цим, а ні Державним агентством лісових ресурсів України, а ні Харківською обласною державною адміністрацією не вживалося жодних заходів з метою повернення у власність держави спірної земельної ділянки.
Листами Київської окружної прокуратори міста Харкова від 24.11.2021 вих. №50-101-5208 вих-21, №50-101-2506вих-21 повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України та Харківську обласну державну адміністрацію про те, що прокурор, відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» використовує своє право подання позовної заяви.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що прокурор, звертаючись з даним позов до суду виконав вимоги процесуального закону та обґрунтував неналежне здійснення Харківською обласною державною адміністрацією та Державним агентством лісових ресурсів України захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, та наявність у нього достатніх підстав для представництва інтересів держави в їх особі у даній справі.
Зазначене також узгоджується з правовою позиціє Великої Палати Верховного Суду 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (п.п. 30 - 51).
Щодо належного способу захисту права державної власності на спірні земельні ділянки.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №4/1415/19).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 11 цього кодексу у редакції, чинній на час звернення до суду; аналогічний припис є у частині першій статті 13 ЦПК Україну у редакції, чинній на час розгляду справи судами).
Для відновлення порушеного права власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення прокурор заявив вимогу, зокрема, про зобов`язання повернути їх у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації - саме як усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном належному власнику з підстав статті 152 Земельного кодексу України та статті 391 ЦК України, неодноразово наголошуючи, що звернувся до суду саме з негаторним позовом.
Разом з цим, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 56)). Тоді як вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку спрямована на усунення власнику перешкод у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування останнього. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому статтею 391 ЦК України та пунктом «б» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України. Її задоволення залежить, зокрема, від того, чи поверне суд у володіння власника спірну земельну ділянку, тобто, чи витребує її у фактичного володільця, а також від дотримання критеріїв правомірного втручання держави у права на повагу до житла (пункт 2 статті 8 Конвенції) та на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Суд зазначає, що факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67).
Інакше кажучи, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 64).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за державою) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (у спірних правовідносинах - за кінцевою набувачкою) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 68), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71)).
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)), зокрема заявити негаторний позов про зобов`язання повернути земельну ділянку.
З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 72)).
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевої набувачки. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 з подібних правовідносин в якій виснувала, що належним способом захисту права держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка вибула із власності держави поза її волею, є витребування цієї ділянки з чужого володіння кінцевої набувачки треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку. Держава набуде прав власника, у тому числі права на усунення перешкод в користуванні землею (негаторний позов), тільки після набуття таким рішенням законної сили та реєстрації права власності держави на відповідну земельну ділянку.
До того ж для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Суд зазначає, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду ( постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23, від 19 лютого 2024 року в справі №32/3602/22, від 12 серпня 2024 в справі № 756/405/24.
Як вище зазначалося, судом встановлено, що ОСОБА_3 є останнім набувачем спірних земельних ділянок, які вона набула у власність на підставі договорів купівлі- продажу, укладеного із ОСОБА_2 , яка, в свою чергу набула у власність спірні земельні ділянки на підставі договорів дарування, укладених з ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд доходить висновку, що належним способом захисту порушених прав у даних правовідносинах є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Заявлений прокурором негаторний позов, зокрема, про повернення спірних земельних ділянок, у контексті встановлених судом у даній справі обставин не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову.
Висновок суду узгоджується із зазначеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду, які також були враховані Верховним Судом у постанові 01.05.2024 у справі №369/2869/22, від 03.07.2024 у справі №369/4575/22, від 13.11.2024 у справі № 363/2930/22 та від 04.12.2024 у справі № 485/1500/21 у подібних правовідносинах.
Щодо можливості застосувати у даній справі принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), то суд вважає за необхідне зазначити таке.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 08.06.2021 у справі
№ 662/397/15-ц.
Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Пред`являючи позов, як уже зазначалося, прокурор прохав: визнати незаконним та скасувати: спірні рішення, державні акти, договори; зобов`язати ОСОБА_3 повернути у власність держави спірні земельні ділянки.
Суд звертає увагу на те, що у відзиві на позов, відповідачі просили суд у позові відмовити, зокрема, саме через обрання прокурором неефективного способу захисту. Натомість, не реагуючи на неефективність обраного способу захисту, прокурор наполягав на задоволенні заявлених ним позовних вимог, зазначаючи, що всі вимоги є ефективними.
Разом з цим, застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України»
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23, від 04 грудня 2024 у справі №845/1500/21.
З огляду на зазначене, дотримуючись принципу диспозитивності сторін, а також те, що пред`явленні прокурором позовні вимоги не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права держави, суд доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Суд не вирішує питання щодо застосування загальної позовної давності до заявлених прокурором позовних вимог, оскільки відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності позивачем можливо лише при встановленні підстав для задоволення позовних вимог за їх обґрунтованості та доведеності, а також за обрання належного способу захисту позивачем порушеного права.
Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень статті 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81,89, 141, 259, 263, 264-265, 280-284, 289, 351, 352, 354,355 ЦПК України суд,-
Відмовити у задоволені позову керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Новікова Е., який дії в інтересах держави в особі позивачів Державного агенства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Харківської міської ради, третя особа: Дежавне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: керівник Київської окружної прокуратури м.Харкова, адреса: м.Харків, вул.Сумська, 76;

особи, в інтересах яких подано позов:

Державне агентство лісових ресурсів України, , адреса: м.Київ, вул. Шота Руставелі,9-а;

Харківська обласна державна адміністрація, , адреса: м.Харків, вул. Сумська,64;

відповідачі:

ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_7 ;

Харківська міська рада, , адреса: м.Харків, майдан Конституції,7;

третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», , адреса: м.Харків, а/с 9424, територія П`ятихатки.

Суддя - С.М. Лисиченко

Повний текст рішення складено 20.12.2024.