ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/963/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та сторін: представника позивача адвоката Фільварочної О.Б., відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12825/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року, ухваленого суддею Вийванком О.М., повний текст якого виготовлено 09 вересня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

у 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є повнолітньою непрацездатною особою, оскільки з дитинства страждає психічними захворюваннями, які проявляються розладом поведінки. У зв`язку із завершенням у 2023 році навчання у відокремленому структурному підрозділі «Бучацький фаховий коледж» Закладу вищої освіти «Подільський державний університет» (освітньої-кваліфікаційний рівень фаховий молодший бакалавр), що підтверджується дипломом НОМЕР_1 від 30.06.2023, припинено стягнення аліментів на його утримання як на повнолітню дитину, яка продовжує навчання відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.04.2024 у справі № 607/18035/22.

Однак, самостійно забезпечити своє існування, знайти роботу та працювати позивач не може у зв`язку із психічними захворюваннями та інвалідністю. Соціальної допомоги від УСП Тернопільської міської ради як особі з інвалідністю II об`єктивно недостатньо для забезпечення базових потреб особи з інвалідністю, належного рівня життя та умов проживання, харчування, лікування та реабілітації. Позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує матеріальної допомоги.

Батько добровільно матеріальну допомогу не надає, хоч має таку можливість, оскільки працює та отримує регулярний дохід, є власником 4/9 частки на квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання у розмірі по 1/4 частки усіх доходів щомісячно, починаючи з дати звернення до суду на строк інвалідності ОСОБА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на його утримання, в розмірі 1/8 (однієї восьмої) частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, щомісячно, починаючи з 11 червня 2024 року і до закінчення терміну інвалідності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн (тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/12825/24 від 04.09.2024 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вказує на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що останній перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує додаткової матеріальної допомоги.

Зокрема зазначає, що при потребі матеріально допомагає дитині, на утриманні у відповідача перебувають дружина, яка не працює та непрацездатна матір. Також, матір відповідача є особою пенсійного віку та особою із інвалідністю, її нещодавно прооперовано, дану операцію та все лікування оплачував відповідач.

Окрім того, з незрозумілих для відповідача причин позивачем пред`явлено даний позов лише до батька, про матір позивач не згадує у позові, та при цьому позивачем не надано жодних відомостей чи допомагає останньому матеріально мати.

Також, зазначає, що інвалідність позивачу було надано до 29.04.2024, що підтверджується доданою до позову довідкою, інших документів, які б підтвердили те, що позивач на даний час є особою з інвалідністю останнім не подано. Звертає увагу суду на те, що додана позивачем в якості доказу копія посвідчення особи з інвалідністю не є належним і достовірним доказом, оскільки з неї вбачається, що на посвідченні відсутня печатка органу, який його видав.

Крім того, документи із медичних закладів Німеччини не є належними та допустимими доказами, оскільки неможливо встановити їх достовірність.

Також, посилається на те, що в Німеччині не існує терміну «особа з інвалідністю», натомість застосовується термін «втрата працездатності», оскільки позивачем в якості доказу у суді першої інстанції було надано довідку видану лікарем у Республіці Німеччина, то з наведеного випливає, що у позивача наявний лише певний ступінь втрати працездатності та позивач в певній мірі є працездатною особою і здатен працювати та самостійно забезпечувати себе.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Фільварочна О.Б. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04.09.2024 у справі № 607/12825/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що ОСОБА_1 (відповідач) є батьком позивача ОСОБА_2 (позивач), який досяг повноліття та має інвалідність другої групи інвалідності з дитинства, є повнолітньою непрацездатною особою, потребує матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано посилання відповідача на те, що на його утриманні перебуває дружина та матір з інвалідністю, а також майновий стан платника аліментів, наявність у нього можливості надавати утримання. Тому доводи заявника з приводу перебування на його утриманні матері та дружини не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Також представник позивача вважає правильними висновки суду про те, що посилання відповідача на ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин щодо участі у його утриманні матері та можливість отримання останньою компенсації за догляд за особою з інвалідністю та допомогу перебування в Німеччині, суд вважає їх такими, що не спростовують визначеного ст. 198 СК України обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу непрацездатному сину.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Майка М.Б. апеляційну скаргу підтримали, з мотивів, викладених у ній, просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Фільварочна О.Б. в судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який було розірвано, про що органами юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис №308 від 28 травня 2008 року.

Під час даного шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю.

ОСОБА_2 був студентом другого курсу, група В-42, спеціальність Ветеринарна медицина ВСП Бучацький фаховий коледж ЗВО Подільський державний університет. Навчається на денній державній формі навчання з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2023 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.02.2019, ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно дитини ОСОБА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягувати з 12.12.2022 і до завершення навчання на денній формі навчання у ВСП Бучацький фаховий коледж ЗВО Подільський державний університет спеціальність Ветеринарна медицина, але не довше ніж до досягнення 23 річного віку.

Згідно з копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства (2 група), дата огляду 29 квітня 2022 року, інвалідність встановлена на строк до 04 травня 2024 року, дата чергового переогляду 29 квітня 2024 року (а.с.7).

ОСОБА_2 з дитинства страждає психічними захворюваннями, які проявляються розладом поведінки, що підтверджується копіями епікризу № 1830, № 1049. № 12234. діагнозом Терапевтичного центру Марії Бауманн і д-р мед. Сюзан Клоутманн від 12.10.2023.

Відповідно до диплому фахового молодшого бакалавра НОМЕР_1 від 30.06.2023, ОСОБА_2 закінчив у 2023 році навчання у Відокремленому структурному підрозділі «Бучацький фаховий коледж» Закладу вищої освіти «Подільський державний університет»

Як вбачається з листа №97856 від 04.06.2024, виданого Тернопільським відділом державної виконавчої служби Тернопільської області, 28.11.2023 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження згідно ст.38 ЗУ Про виконавче провадження по виконанню рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.04.2024 у справі № 607/18035/22.

Згідно з довідки про отримання допомоги №1966 від 21.05.2024, ОСОБА_2 отримав з 01.11.2023 до 30.04.2024 дохід в розмірі 13644,00 грн (а.с.13).

Відповідно до інформаційної довідки №380144300, ОСОБА_2 немає у власності нерухомого майна.

Відповідно до посвідчення інваліда, яке дійсне до 03.2025, видане Управлінням з питань соціальної політики, молоді та сім`ї Нижньої Саксонії /31 79-12695, ОСОБА_2 має тяжку форму інвалідності (а.с.24).

Як вбачається з інформаційної довідки №380144502, ОСОБА_1 є власником 4/9 частки на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є одружений з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_2 від 04.12.2008.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач являється сином відповідача, те що відповідач не подав доказів, що він немає змоги сплачувати аліменти на утримання непрацездатного сина, який є неплатоспроможним, при цьому відповідач має у власності квартиру, отримує заробітну плату, також суд враховує, що відповідач здійснює догляд за матір`ю, позивач отримує допомогу в Німеччині, а тому, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на його утримання, в розмірі 1/8 (однієї восьмої) частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, щомісячно.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду в повному обсязі, виходячи з такого.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За загальним правилом, встановленим ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.

Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Аналіз змісту зазначеної статті дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свого повнолітнього сина (дочку) необхідні наявність трьох умов: син (дочка) є непрацездатними; син (дочка) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати сина (дочку).

Згідно зі ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому ч. 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачом аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства, має 2 групу інвалідності.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 відповідач ОСОБА_1 є батьком повнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_2 зазначив, що є понолітньою непрацездатною особою, проте самостійно забезпечити своє існування, знайти роботу та працювати позивач не може у зв`язку із психічними захворюваннями та інвалідністю. Соціальної допомоги від УСП Тернопільської міської ради як особі з інвалідністю II об`єктивно недостатньо для забезпечення базових потреб особи з інвалідністю, належного рівня життя та умов проживання, харчування, лікування та реабілітації. Позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує матеріальної допомоги.

Разом з тим, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про отримання допомоги №1966 від 21.05.2024 (а.с.13), ОСОБА_2 отримав з 01.11.2023 до 30.04.2024 дохід в розмірі 13 644,00 грн, що в розрахунку на місяць складає 2274 грн та довідки від 18.12.2023 виданою Центром зайнятості м. Ганновер у Німеччині (а.с.78), ОСОБА_2 надано щомісячну допомогу за період з січня по грудень 2024 року, загальний розмір якої складає 4440, 00 євро, що в розрахунку на місяць складає 370 євро, що еквівалентно 16 850,94 грн, згідно офіційного курсу гривні станом на 04.09.2024 ( дату ухвалення рішення Тернопільським міськрайонним судом).

Також, як вбачається, з відповіді ГУ ДПС в Тернопільській області від 21.08.2024, на ухвалу суду, ГУ ДПС в Тернопільській області було надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ОСОБА_1 , відповідно до яких відповідач отримав сукупний дохід за період з 01.06.2023 по 01.06.2024 у розмірі 242239, 81 грн, що в розрахунку на місяць складає 20186,65 грн (а.с.155-159).

Отже з наявних в справі доказів вбачається, що місячний сукупний сукупний дохід відповідача ОСОБА_1 є фактично таким самим, як і позивача ОСОБА_2 .

Окрім того, матеріалами справи, на думку колегії суддів, беззаперечно встановлено ту обставину, що відповідач по справі є особою з інвалідністю з дитинства (2 група), однак, як вбачається з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.05.2022 (а.с.7), ОСОБА_2 противопоказана робота з емоційним перевантаженням, що не вказує на його повну непрацездатність.

Як зазначалось вище, ст. 198 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, за умови якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Разом з тим, суд першої інстанції, формально пославшись на вказану вище норму ст.198 СК України, не встановив будь-яких обставин щодо дійсної можливості відповідача надавати таку допомогу, а також не встановив обставин щодо потреби ОСОБА_2 у такій матеріальній допомозі, оскільки позивачем не надано жодного доказу з цього приводу.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі та не навів мотивів, з яких вважав за можливе стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання, обмежившись лише доводом щодо обов`язку відповідача, як батька надавати утримання позивачу ОСОБА_2 , який є непрацездатною особою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити також і те, що позивач не довів існування всіх юридичних фактів, а саме потребування матеріальної допомоги та матеріальну можливість батька утримувати сина, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 198 СК України, що є його процесуальним обов`язком, та не надав будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у нього потреби в матеріальній допомозі, а саме понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, сплату комунальних послуг тощо.

Сам факт, що позивач, у зв`язку із збройною агресією російської федерації проживає у м.Ганновер у Німечинні, де отримує тимчасовий захист, та отримує щомісячну виплату в розмірі 370 євро, однак її об`єктивно недостатньо для забезпечення базових потреб, на думку колегії суддів, не є безумовною підставою для стягнення аліментів з відповідача на утримання сина.

Наведені вище обставини справи суд першої інстанції не врахував в повній мірі та, відповідно, не надав їм будь-якої оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.09.2024 слід скасувати, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відмовити.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір сплачений ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції у розмірі 1816,80 гривень слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відмовити.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 грудня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О Гірський

М.В. Хома