Справа № 239/709/16-ц
Провадження № 2/202/2460/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 жовтня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Ульянченко А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

26.12.2016 року позивач звернувся до Новогродівського міського суду Донецької області з цим позовом до відповідача.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 року за № 7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» було змінено територіальну підсудність судових справ Новогродівського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 08.12.2023 року було визначено суддю ОСОБА_3 для розгляду даної справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.12.2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №136 від 06.09.2024 року про призначення повторного автоматизованого розподілу справи відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №239/709/16-ц (провадження №2/202/2460/2024) на підставі рішення зборів суддів Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05.09.2024 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2024 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2024 року прийняти позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів до розгляду та призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що 12.12.2014 року Новогродівським міським судом Донецької області було ухвалено вирок по кримінальній справі №1/239/9/2014 по його обвинуваченню за частиною 1 ст. 122 КК України. Вироком суду його визнано винним у скоєнні кримінального правопорушенння і призначено покарання у вигляді шести місяців виправних робіт за місцем роботи з утриманням в дохід держави 10% його заробітку. Цим же вироком цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, судом задоволено частково: з нього, ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 підлягало стягненню 28 528, 48 грн., з котрих на відшкодування матеріальної шкоди 8528,48 грн., на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн., на відшкодування витрат на правову допомогу 15 000, 00 грн. Не погодившись з вироком суду, він, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.

17.08.2015 року апеляційний суд Донецької області постановив ухвалу, котрою вирок місцевого суду залишений без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17.02.2016 року його касаційна скарга була задоволена частково, ухвала апеляційного суду скасована, справа направлена на новий апеляційний розгляд.

12.04.2016 року апеляційним судом було постановлено ухвалу, згідно котрої його, ОСОБА_1 , апеляційна скарга задоволена частково, вирок місцевого суду від 12.12.2014 року скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд.

На момент звернення до суду з позовом вищезазначена справа розглядається Красноармійським міськрайонним судом Донецької області. Рішення по справі не прийнято.

Таким чином, вирок місцевого суду було скасовано, в тому числі і відносно цивільного позову ОСОБА_2 .

В той же час, після вироку та першої ухвали апеляційного суду по заяві відповідача було відкрите виконавче провадження по стягненню з нього, ОСОБА_1 , грошових коштів на користь ОСОБА_2 . З його заробітної плати на користь відповідача фактично було утримано 14 844,78 грн.

З урахуванням розгляду справи ВССУ, а потім апеляційним судом, він подавав відповідні заяви про призупинення та закриття виконавчого провадження до ВДВС Новогродівського міського управління юстиції. Після надання ним, ОСОБА_1 , судових рішень по справі виконавче провадження було закрите.

Незважаючи на ту обставину, що вирок місцевого суду скасовано, відповідач відмовляється повертати йому грошові кошти в сумі 14 844,78 грн., що отримані останнім незаконно, без усяких правових підстав.

Щодо розгляду місцевим судом цивільного позову відповідача, ОСОБА_1 зазначає наступне.

В ході судового розгляду кримінальної справи був розглянутий цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 про стягнення з нього, ОСОБА_1 , 9 402,74 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 5 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на надання правової допомоги адвоката. З цим стягненням позивач не згоден.

Також суд задовольнив вимоги ОСОБА_2 про стягнення з нього, ОСОБА_1 , витрат на санаторно-курортне лікування в сумі 8 265,00 грн. і проїзд в санаторій в сумі 263,48 грн.

Виходячи з вироку в частині позову ОСОБА_2 , він, ОСОБА_1 , повинен був сплатити потерпілому витрати на лікування всіх хронічних неврологічних хвороб останнього, котрі він вже мав до 28.04.2011 року. Суд у вироку вказав про необхідність санаторно-курортного лікування ОСОБА_2 , хоча у виписці з амбулаторної картки вказано тільки про рекомендацію такого лікування. Тим самим, на думку позивача, суд підмінив поняття рекомендація поняттям необхідність. Тому позивач вважає, що таке трактування є довільним, тим паче, що достовірно не встановлено, з приводу таких же захворювань проходив санаторно-курортне лікування ОСОБА_2 . Крім того, у виписці вказаний ряд захворювань, котрі не відображені навіть у висновках судово-медичної експертизи №143/1 від 17.01.2012 року, на котре посилається потерпілий, як на доказ, що підтверджує його позовні вимоги.

Позивач зазначає, що оскільки його провина в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не доведена і в його діях відсутній склад злочину, то вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Таким чином, позивач вважає, що рішення суду про стягнення з нього 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди було незаконним і не обґрунтованим. Також позивач вважає неправомірним стягнення з нього на користь потерпілого й витрати в рахунок відшкодування витрат на надання правової допомоги адвоката в розмірі 5 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 14 844,78 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, в котрій просив провести розгляд справи без його участі і на підставі наданих суду документів.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Від його представника, адвоката Ященко І.О., надійшов відзив, в котрому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням наступного.

Представник відповідача зазначає, що позивачем ОСОБА_1 у 2016 році подана позовна заява до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 14 844,78 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, дана сума грошових коштів ним була сплачена безпідставно, зважаючи на те, що вирок місцевого суду від 12.12.2014 року і ухвала апеляційного суду від 17.08.2015 року в кримінальній справі №1/239/9/2014 за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, котрими задоволено цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди в загальній сумі 28 528,48 грн., були скасовані ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року та ухвалою Донецького апеляційного суду від 12.04.2016 року, а справа направлена на новий судовий розгляд до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

Позовна заява про стягнення грошових коштів, яка розглядається Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, подана позивачем в той час, коли остаточне рішення в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 ще не було прийняте. Справа переглядалася з моменту винесення первісного вироку тричі.

28.06.2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду ухвалила остаточне рішення по справі №235/3465/16-к, за обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КК України.

Ухвалою від 28.06.2023 року суд змінив рішення суду першої інстанції в частині призначення покарання та вирішив: вважати підсудного ОСОБА_1 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України, та звільнити засудженого ОСОБА_1 від покарання. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В частині цивільного позову вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області залишений без змін. В ухвалі суд апеляційної інстанції стосовно цього зазначив, що судом першої інстанції також був правильно вирішений цивільний позов потерпілого, а саме, задоволені вимоги потерпілого про стягнення з підсудного матеріальних витрат на санаторно-курортне лікування в санаторії «Хмільник» у розмірі 8265 грн., витрати на проїзд до санаторію у розмірі 131,74 грн., а всього матеріальну шкоду у розмірі 8396,74 грн., оскільки це підтверджено відповідними доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції. Також апеляційний суд відзначив, що, є правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог потерпілого до підсудного в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., оскільки саме такий розмір відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципам розумності та справедливості, з урахуванням обставин справи, ступеню винуватості підсудного, та важкості понесених потерпілим моральних страждань.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано були стягнуті з підсудного на користь потерпілого понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 42 000,00 грн., що підтверджується квитанціями, які досліджені та оцінені судом.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження задоволений на загальну суму 55 396,74 грн. (первісні вимоги були збільшені на суму витрат на оплату правової допомоги). В свою чергу, 14 844,78 грн., котрі позивач просить стягнути з відповідача за позовом, що розглядається у цій справі, сплачені ОСОБА_1 правомірно в рамках виконавчого провадження до 01.01.2017 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за цивільним позовом і поверненню не підлягають.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 12.12.2014 року Новогродівським міським судом Донецької області було ухвалено вирок у кримінальній справі №0536/964/2012, котрим ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України і призначено покарання у вигляді шести місяців виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави 10% щомісячного доходу; цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричинених злочином, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8528,48 грн. матеріальної шкоди, 5000,00 грн. моральної шкоди та 15000,00 грн. витрат на правову допомогу, а всього 28 528,48 грн. (а.с. 7-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково: ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 17.08.2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та направлено справу на новий апеляційний розгляд (а.с. 10-11).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12.04.2016 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково; вирок Новогродівського районного суду Донецької області від 12.12.2014 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того самого суду з іншим складом (а.с. 13-14).

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01.02.2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. На підставі ч.2 ст.57 КК України не призначено засудженому покарання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування: матеріальної шкоди 8396,74 грн.; моральної шкоди 5000,00 грн.; понесених витрат на правову допомогу в сумі 42000,00 грн. (а.с.83-86).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області залишено без задоволення; апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області задоволено, вирок змінено в частині призначеного покарання; вважати ОСОБА_1 засудженим за ч.1 ст.122 КК України та звільнено ОСОБА_1 від покарання. Вирок суду в частині цивільного позову залишено без змін (а.с.88-91).

Згідно довідки, наданої ОСОБА_1 директором відокремленого підрозділу шахта 1-3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, з заробітної плати ОСОБА_1 утримано плату за моральну шкоду в розмірі 50% згідно постанови №0536/964/2012 1/239/2014 від 03.09.2015 року ВП №48737750 від 28.09.2015 року на користь ОСОБА_2 в загальному розмірі 14 844,78 грн., з котрих: за вересень 2015 року 2 893,50 грн.; за жовтень 2015 року 1 367,89 грн.; за лситопад 2015 року 2 002,85 грн.; за грудень 2015 року 1 004,13 грн.; за січень 2016 року 84,07 грн.; за лютий 2016 року 2 117,01 грн.; за березень 2016 року 3 628,44 грн.; за квітень 2016 року 1 746,89 грн. (а.с.21).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі №910/16664/18.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлене, суд не може прийняти до уваги доводи позивача щодо неправомірного стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 14 844,78 грн.

Судом встановлено, що з заробітної плати ОСОБА_1 дійсно було утримано в загальному розмірі 14 844,78 грн. на відшкодування витрат за цивільним позовом на користь ОСОБА_2 .

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01.02.2022 року, котрий набрав законної сили, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на рахунок відшкодування матеріальної шкоди стягнуто 8396,74 грн.; на рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 5000,00 грн.; стягнуто витрат на правову допомогу в сумі 42 000,00 грн.

Зазначене дає підстави вважати, що грошові кошти в розмірі 14 844,78 грн. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуті правомірно, в рахунок погашення заборгованості за цивільним позовом, а тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Керуючись ст. ст.4, 5, 12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя Бєльченко Л.А.