Дата документу 09.10.2024 Справа № 335/1662/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1662/24 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/1254/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника адвоката Трифонова Андрія Володимировича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трифонова А.В. звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, із залученням третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення в порядку спадкування за законом сум пенсії спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача, і відповідно, батько третіх осіб, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , крім самої позивачки, є діти померлого - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

11.01.2024 року спадкоємці першої черги за законом звернулися до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Шаповалової О.Г. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовились від своєї частини спадщини на користь позивачки, про що подали відповідну заяву.

ОСОБА_4 був пенсіонером і ветераном Міністерства оборони України, перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років, призначену у відповідності до Закону України № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/9478/21 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_4 до ГУ ПФУ та, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок та виплату основного розміру пенсії з 01.04.2019, виходячи із грошового забезпечення, зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.07.2021 №1251/с, з урахуванням раніше виплачених сум.

Дане судове рішення відповідачем було виконано частково: після набрання законної сили рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/9478/21, чоловік позивачки почав отримувати пенсію у підвищеному розмірі. Але, як зазначено у листі-відповіді відповідача від 31.08.2023 № 14141-13273/К-02/8- 0800/23 на письмове звернення ОСОБА_1 , на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/9478/21, Головним управлінням ОСОБА_4 за життя було проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого в пенсійній справі сформувалася доплата у розмірі 197 867,63 грн.

В даній відповіді зазначено, що вказана сума заборгованості ОСОБА_4 не виплачена. Також, у відповіді вказано, що визначення права позивачки на отримання сум заборгованості з Державного бюджету після смерті ОСОБА_4 може бути вирішено виключно у судовому порядку.

Наявність зазначеної заборгованості відповідача перед ОСОБА_4 також підтверджується розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою № ТЗ 59478 за дорученням № Д ТЗ59478/3 від 27.06.2023. Копія даного розрахунку додається до позовної заяви, оригінал міститься в матеріалах пенсійної справи. Також, даний розрахунок з мокрою печаткою ГУ ПФУ є у позивачки.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О.Г. 11.01.2024 року зверталася з відповідним запитом до відповідача, але їй було відмовлено, посилаючись на ст. 61 Закону України № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на недоотриману суму пенсії у розмірі 197 867,63 грн., яка набута в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка позивачки ОСОБА_4 .

06.02.2024 року Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що нарахована ОСОБА_4 заборгованість по пенсійних виплатах у розмірі 197 867,63 грн. не була отримана ним за життя саме з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, і відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання всього належного їй спадкового майна, позивач просила суд стягнути з відповідача недоотриману суму пенсії, яка набута в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 у розмірі 197 867,63 грн., а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 , поданий через представника адвоката Трифонова Андрія Володимировича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом задоволено повністю.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману суму пенсії, яка набута нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , у розмірі 197 867,63 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 978,50 та витрати на правову допомогу в розмірі 9 820,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Ю.С. подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області посилається на те, що при вирішенні питання про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 слід керуватися Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що є спеціальним нормативно-правовим актом.

Суд при вирішенні спору безпідставно надав перевагу положенням Цивільного Кодексу України, законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки померлий отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262 та саме норми цього Закону мають застосовуватися до правовідносин, які виникають з приводу пенсії ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію призначену відповідно до Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Після смерті ОСОБА_4 залишалась недоотримана пенсія нарахована за рішенням суду у розмірі 197 867,63 грн.

Законодавством не передбачено, можливості спадкування недоотриманих сум пенсій військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.12.2023 № 420/18164/21, від 01.05.2023 у справі №520/926/21 та від 27.09.2023 у справі №420/16546/21, в яких суд дійшов висновку, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини, а виплачуються за процедурою, визначеною статтею 61 Закону №2262-ХІІ.

Вказує, що при розгляді вищезазначених справ Верховний Суд розглядав питання про заміну сторони виконавчого провадження, отже обставини справи були іншими. Але це не виключає того, що суд зробив висновок, який має бути застосований й до спору, який розглядається в рамках цієї справи, а відтак стягнення недоотриманих сум пенсій у зв`язку зі смертю особи з числа військовослужбовців у порядку спадкування суперечить чинному законодавству.

Вважає, що оскільки законодавствам передбачено, що суми пенсій пенсіонерові з числа військовослужбовців, які залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини, тому відсутні правові підстави для стягнення цих недоотриманих сум у порядку спадкування.

Також зауважує, що стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9820 грн. є не підтвердженим, не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та є завищеним, отже, задоволенню не підлягає.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Трифонова А.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається із нарахованої, але неотриманої доплати до пенсії за період з квітня 2019 року по липень 2021 року, розмір якої становить 197 867,63 грн. Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, яка у строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, прийняла спадщину після померлого чоловіка. З огляду на викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 25.07.2023 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дружиною (вдовою) померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видано Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 01.08.2017, а відтак, позивач є спадкоємцем першої черги після померлого чоловіка.

Іншими спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є діти його та позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується, відповідно, Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим міським відділом ЗАГС м. Тирасполь Молдавської РСР 10.08.1989, та Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим консульським відділом посольства СРСР Угорській народній республіці 04.03.1986.

11.01.2024 позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Шаповалової О.Г. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , на підставі чого була заведена спадкова справа № 2/2024.

Інші спадкоємці першої черги, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 12.01.2024 та 15.01.2024 відповідно, подали нотаріусу заяви, відповідно до якої вони відмовились від прийняття належної їм за законом спадщини після померлого ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 2/2024.

11.01.2024 приватним нотаріусом Шаповаловою О.Г. направлено запит до ГУ ПФУ в Запорізькій області про наявність недоотриманої ОСОБА_4 пенсії та її розмір, на що отримала відповідь, в якій відповідач послався на ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивач 06.02.2024 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається із сум пенсії померлого.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Шаповалової О.Г. від 06.02.2024, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається із невиплаченої суми пенсії, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_4 .

Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало те, що нотаріусом був зроблений запит про наявність невиплаченої пенсії померлого ОСОБА_4 , проте, ГУ ПФУ в Запорізькій області надало відповідь, що у відповідності до ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у даній справі предметом позову є право ОСОБА_1 , як спадкоємця першої черги після померлого ОСОБА_4 , на отримання спадкового майна у вигляді неодержаної спадкодавцем за його життя пенсії.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 за життя звертався за захистом своїх порушених прав на виплату пенсії у належному розмірі до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 по справі № 280/9478/21 позовні вимоги ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задоволено та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_4 виходячи із грошового забезпечення, зазначеного у довідці ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.07.2021 № 1251/с, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 по справі № 280/9478/21 відповідачем було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_4 , а також проведено індивідуальний розрахунок в результаті якого нараховано 197 867,63 грн., що підтверджується розрахунком на доплату пенсії, який міститься в матеріалах пенсійної справи.

Не дивлячись на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2021, яке набрало законної сили, було зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області, окрім здійснення перерахунку пенсії, виплатити недоплачену суму пенсії, вказана сума доплати до пенсії за життя спадкодавця йому не була виплачена, що не оспорювалось відповідачем у цій справі.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що після смерті ОСОБА_4 залишалась недоотримана пенсія, нарахована за рішенням суду, у розмірі 197 867,63 грн.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За частиною 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (ст. 1219 ЦК України).

За змістом ст.1223ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За нормами ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ст. 1227 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 14.02.2022 року у справі №243/13575/19 зазначив, що тлумачення ст. 1227 ЦК України доводить, що цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (ст. 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до ст.1227ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (ст. 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (ст. 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (ст. 1281 ЦК). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.

Положення ч.ч. 2, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.09.2020 року (справа №428/6685/19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Згідно зі ст. 46 цього ж Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз указаних норма дає підстави для висновку, що спадщина є сукупністю прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходить від нього до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку.

Суми пенсії, які не були одержані спадкодавцем за життя, входять до складу спадщини за сукупності наступних умов: спадкодавець за життя мав право на їх одержання та не реалізував це право; після смерті спадкодавця відсутні члени його сім`ї (або їх неможливо встановити).

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області зобов`язане виплатити позивачу недоотриману ОСОБА_4 за життя суму пенсії, яка була йому нарахована, в розмірі 197 867,63 грн.

Такий підхід також застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.10.2019 року у справі №355/323/17, від 16.12.2020 у справі №428/12730/19 де суд, вирішуючи питання наявності у особи права на отримання нарахованої, але невиплаченої пенсії (доплат до пенсії) її померлого чоловіка вказав, що аналіз ст.ст. 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить, що законодавець не забороняє спадкування права на отримання нарахованої, але неодержаної пенсії (доплат до пенсії). Суд виходив з того, що визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. При цьому, позивач як спадкоємець за законом в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті чоловіка, а тому набула права на отримання нарахованої, але невиплаченої пенсії (доплат до пенсії). Суд також наголосив, що стягнення у судовому порядку нарахованої на підставі вказаних рішень, але невиплаченої спадкодавцю за життя суми пенсії, не призведе до подвійного стягнення з держави одних і тих самих сум.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для відмови в позові з посиланням на вимоги ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Норми ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не можуть бути прийняті до уваги, так як прямо суперечать ст. 1227 ЦК України та вказаним вище спеціальним нормам пенсійного законодавства з цього питання.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги провідсутність правових підстав для стягнення недоотриманої суми пенсії у порядку спадкування.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неспівмірність та недоведеність витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви позивачем надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 08.02.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Трифоновим А.В, розрахунок вартості наданих послуг, який є додатком до договору від 08.02.2024, акт наданих послуг (виконаних робіт) від 13.02.2024, у якому зазначено перелік та ціну наданих послуг, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру від 13.02.2024, відповідно до якого ОСОБА_1 було сплачено, а адвокатом Трифоновим А.В. прийнято, 14 500 грн. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 08.02.2024.

Враховуючи надані стороною позивача докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для розподілу між сторонами понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Так, в акті наданих послуг (виконаних робіт) зазначено, що адвокатом Трифоновим А.В. надані послуги у виді представництва інтересів позивачки у суді, і загальна сума таких витрат становить 8 000 грн. Розрахунок вартості послуг адвоката, що є додатком до Договору про надання професійної правничої допомогу від 08.02.2024, передбачає, що вартість однієї години з надання послуг щодо представництва в суді становить 70% від розміру однієї мінімальної заробітної плати станом на час підписання акту приймання-передачі послуг, тобто 4 970,00 грн. (7 100,00 грн. х 70%) за годину, або 83,00 грн. за хвилину.

Як правильно встановлено судом, сукупна тривалість представництва адвоката Трифонова А.В. у цій справі становить сорок хвилин, - фактична вартість таких послуг склала 3 320,00 грн. (83,00 грн. на 40 хв.).

Крім того, суд дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 6500,00 грн. за виконані послуги, які полягають у вивченні правовідносин, наданні консультацій з питань цивільного та цивільного процесуального законодавства України, складанні позовної заяви та її подання до суду, оскільки вони є реальними та документально підтвердженими.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, загальна сума витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги становить 9 820,00 грн. (6500,00 грн. + 3320,00 грн.)

Щодо тверджень про те, що документи, які подані стороною позивача на підтвердження надання ним професійної правничої допомоги клієнту не містять жодного посилання на справу № 335/1662/24, отже, відсутні докази, що саме по цій справі були понесені витрати на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що вказані документи були подані до канцелярії суду разом з позовною заявою. На момент подачі позову єдиний унікальний номер справі ще не був присвоєний, тому і не міг бути зазначений представником позивача у відповідних документах.

Отже, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що компенсація ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у сумі 9 820,00 грн. є достатньою та розумною.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правові висновки, викладені у наведених у скарзі постановах Верховного Суду, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко