П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 761/15667/23

Провадження №22-ц/824/15210/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 11 грудня 2024 року

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх

інтересах та інтересах малолітньої

ОСОБА_2

відповідач: Головне управління Національної поліції у місті Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подану адвокатом Глухеньким Олександром Анатолійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Пономаренко Н.В. 16 травня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Пономаренко 26 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду із вказаним позовом, визначивши відповідача Департамент патрульної поліції НП України, якого в подальшому було замінено на Головне управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожнього-транспортної пригоди, відповідно до вимог якого остаточно просила стягнути із Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 3 120 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями ОСОБА_3 ; стягнути із Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - 1 880 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог посилался на те, що третя особа ОСОБА_3 , перебуваючи на службі в складі групи реагування на факти вчинення домашнього насильства, виконуючи службове завдання, виїхав за адресою: АДРЕСА_1 та керуючи службовим автомобілем, порушив правила дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем з реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач та її донька та отримали тілесні ушкодження (середнього та легкого ступеню тяжкості).

Позивач зазначає, що саме грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.3.1 ПДР України перебувало у прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП та спричиненням фізичної та моральної шкоди позивачам.

За результатами кримінального провадження дії водія ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України, а позивач була визнана цивільним позивачем, оскільки нею був заявлений позов в своїх та в інтересах доньки, який за замістом аналогічний даному позову, однак, кримінальне провадження відносно працівника поліції ОСОБА_3 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2023 закрито і ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тому позивачі вимушені звернутись знову із вказаним позовом, але в межах цивільного судочинства.

ОСОБА_1 вважає, що з врахуванням ч.1 ст. 1172 ЦК України роботодавець ОСОБА_3 зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану його працівником, оскільки ним завдано моральних страждань, які виникли внаслідок зміни психоемоційних змін у вигляді зниженого та нестійкого фону настрою позивачки та її доньки, фіксованості на негативних думках та спогадах, психологічної пригніченості, тривожності, адже душевні страждання виникли через пережитий душевний стрес під час ДТП та отримання тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року позов у ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожнього-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, - позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню із Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

20 травня 2024 року до суду представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Глухеньким О.А. було подано через підсистему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення у якій він просив ухвалити додаткове судове рішення: про стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 18 000, 00 грн. пов`язаних з проведенням експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 180,00 грн.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожнього-транспортної пригоди - задоволено частково, а саме в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. та становить (1%) від заявлених позовних вимог (5 000 000,00 грн.), з огляду на приписи ст. 141 ЦПК України, щодо стягнення судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки витрати пов`язані з проведенням експертизи пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 180,00 грн., що становить 1 % від суми, сплаченої позивачкою ОСОБА_1 за проведення вказаної експертизи (18 000,00).

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, представником ОСОБА_1 , адвокатом Глухеньким О.А., подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 задовольнити повністю, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, а саме висновок експерта № 3184 від 28 грудня 2021 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги глибину страждань, які були понесені позивачами.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив позовних вимог щодо понесених судових витрат.

23 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від представника Головного управління Національної поліції у місті Києві, Лаврінець О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2023 року у справі 761/23682/21, кримінальне провадження відносно працівника поліції ОСОБА_3 закрито і ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України , у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказаною ухвалою встановлені наступні обставини.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції № 3 (з обслуговування мікрорайону «Нивки») Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві.

09.11.2019 року ОСОБА_3 , перебуваючи на службі в складі групи реагування на факти вчинення домашнього насильства, реагуючи на повідомлення щодо вчинення неправомірних дій за вказівкою чергового Шевченківського управління поліції, виконуючи невідкладне службове завдання, близько 20 години 52 хвилини, виїхав з місця дислокації за адресою АДРЕСА_2 та направився за адресою: АДРЕСА_1 .

Перебуваючи у складі мобільної групи «Поліна» ОСОБА_3 , керуючи службовим автомобілем поліції RENAULT LOGAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 на синьому фоні, з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору рухався проїзною частиною вул. Щусєва у м. Києві у напрямку від вул. О. Теліги до вул. Стеценка.

Близько 21 години 00 хвилин ОСОБА_3 , діючи необережно, проявляючи кримінально-протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, всупереч вимогам пункту 3.1 Правил дорожнього руху України відступивши від вимог сигналу світлофору, що забороняв його рух, не забезпечив безпеку дорожнього руху та, виїхавши на перехрестя з вул. Берлінського, допустив зіткнення з автомобілем AUDI-100, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався проїзною частиною вул. Берлінського у напрямку до вул. Ризької, та який не мав технічної можливості попередити зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля AUDI-100, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки - переломів 2, 3, 4, 5, 6, 7 та 8 ребер зліва, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 26.03.2020 №042-453-2020 відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 15.03.2021 № СЕ-19/111-21/10867-ІТ в дорожній ситуації в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди перебувають невідповідності дій ОСОБА_3 вимогам пункту 3.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого: п. 3.1 - «Водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та пункту 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привертання уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений».

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України.

В судовому засіданні захисник заявив клопотання про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, а кримінальне провадження з цих підстав закрити.

ОСОБА_3 підтримав клопотання свого захисника.

Інші учасники судового розгляду не заперечили проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 .

В даному випадку, суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення від кримінальної відповідальності - це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання.

Відповідно висновок експерта №3184 ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» за результатами проведення психологічного дослідження від 28.12.2021, на який посилається сторона позивача, як на доказ щодо наявності психотравмуючої ситуації саме ОСОБА_1 , а також щодо нанесення ОСОБА_1 моральної коди з психологічної точки зору та визначення розміру такої шкоди в грошовому еквіваленті.

За наявним висновком вбачається, що, ДТП, як відбулась 09.11.2019 за участі водія ОСОБА_3 , працівника поліції, який обвинувачується за ч.1 ст. 286 КК України у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесні ушкодження, її доньці ОСОБА_2 , легкі тілесні ушкодження, - є психотравмуючими життєвими обставинами (психотравмуючою ситуацією) для потерпілої ОСОБА_1 та внаслідок вказаних обставин ОСОБА_1 завдано страждань (заподіяно моральної шкоди, з психологічної точки зору). Орієнтовний розмір компенсації спричинених ОСОБА_1 моральних страждань (заподіяної моральної шкоди) в грошовому еквіваленті може становити 480 мінімальних заробітних плат (т.1 а.с.59- 79).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частинами першою, другою ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18 січня 2005 року Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3 120 000,00 грн. ,на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - 1 880 000,00.

Висновок спеціаліста-психолога від 28 грудня 2021 року. № 3184, є одним із доказів, якому суд надає оцінку, керуючись вимогами процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в більшому розмірі, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення позову про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

В світлі викладеного, суд апеляційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали «значної», але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги..... моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи… можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив висновки спеціаліста-психолога, апеляційний суд критично оцінює, оскільки наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста-психолога є рекомендаційним та не є обов`язковим для суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 0000,00 грн, на користь позивачів є заниженим.

Не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та не взяв до уваги глибину страждань, які були понесені позивачами, оскільки оскаржуване рішення про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою позову по суті, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди позивачці відповідно до встановлених обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (у редакції 2004 року ); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

При цьому, за ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено. що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частин третьої, п`ятої, шостої, сьомої, восьмої та дев`ятої статті 139 ЦПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 20.07.2022 по справі № 524/710/21 зазначено, що склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони.

Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуюче те, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою ОСОБА_1 до її звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування їй витрат на складення такого експертного висновку відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми частини сьомої статті 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта.

Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а, адміністративне провадження № К/9901/31359/20.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла до висновку, що витрати на проведення судової експертизи відносяться до судових витрат.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року позов у ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожнього-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Разом з тим відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року, позов задоволено на 1% від заявлених задоволених вимог, а тому судові витрати покладаються у відповідному розмірі на 99% на позивачів та 1% на відповідача.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо розподілу судових витрат.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та на правильність рішення суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подану адвокатом Глухеньким Олександром Анатолійовичем- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 рокута додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна