РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/10289/22

Провадження № 22-ц/4815/1274/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

відповідач Рівненська міська рада Рівненської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвласників

багатоквартирного будинку «Островського, 24»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління

містобудування та архітектури Виконавчого комітету Рівненської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління земельних

відносин Виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курганської Олени Вікторівни на додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року у складі судді Панас О.В., постановлене в м. Рівне, повний текст рішення складено 10 вересня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Островського, 24», Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління земельних відносин Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності в об`єкт самостійної власності та встановлення факту переходу права користування земельною ділянкою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року задоволено частково заяву відповідача ОСОБА_3 та стягнуто на його користь із позивачки ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн. 00 коп.. Заяву відповідачки ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто на її користь із позивачки ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн. 00 коп..

Додаткове рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст.137 ЦПК України, яка передбачає розподілу між сторонами за результатами розгляду справи витрат на правничу допомогу адвоката разом з іншими судовими витратами та обґрунтоване підтвердженими належними доказами фактів представництва інтересів відповідача ОСОБА_3 адвокатом Станкевичем Віктором Олександровичем та інтересів відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Іванюком Ігорем Васильовичем в суді першої інстанції. Часткове задоволення заяв про стягнення витрат на правничу допомогу зумовлене принципами співмірності та розумності розміру судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також аналізом дійсності, необхідності та розумності юридичних послуг, вартість яких заявлено представниками відповідачів до відшкодування.

Вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Курганська Олена Вікторівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскільки рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13.06.2024 року, ухвалене по суті спору, постановлене з порушенням норм матеріального права, і воно оскаржене та переглядається в апеляційному порядку, тому підлягає скасуванню і додаткове рішення про розподіл судових витрат. Просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Островського, 24», Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління земельних відносин Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності в об`єкт самостійної власності та встановлення факту переходу права користування земельною ділянкою відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на її користь судових витрат на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. у цивільній справі № 569/10289/22.

ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на його користь судових витрат на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. у цивільній справі № 569/10289/22.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року вказані заяви об`єднано в одне провадження.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Іванюком І.В., заявницею ОСОБА_2 долучено Договір про надання правової допомоги № 06/02/2019 від 06.02.2019 року; додатковий договір № 3 від 23.09.2022 року до Договору про надання правової допомоги № 06/02/2019 від 06.02.2019 року; розрахунок суми судових витрат № 1 за Договором про надання правової допомоги № 06/02/2019 від 06.02.2019 року та Додаткового договору до нього від 23.09.2022 року; прибутковий касовий ордер № 23/09/2022 від 23.09.2022 року; квитанція до прибуткового ордеру №23/09/2022 від 23.09.2022 року, у яких вказана вартість послуг за договором в розмірі 8000,00 грн.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Станкевичем В.О., заявником ОСОБА_3 долучено Договір про надання правової допомоги № 24/05/2022 від 24.05.2022 року; додатковий договір від 27.09.2022 року до Договору про надання правової допомоги № 24/05/2022 від 24.05.2022 року; розрахунок суми судових витрат №1 за Договором про надання правової допомоги № 24/05/2022 від 24.05.2022 року та Додаткового договору до нього від 27.09.2022 року; прибутковий касовий ордер № 27/09/2022 від 27.09.2022 року; квитанція до прибуткового ордеру №27/09/2022 від 27.09.2022 року, у яких вказана вартість послуг за договором в розмірі 8000,00 грн.

Європейський суд з прав людини основними критеріями судових витрат, що підлягають відшкодуванню, називає їх (а) фактичність, тобто їх реальне підтверджене здійснення, (б) неминучість, тобто відсутність альтернативних шляхів забезпечення такого ж захисту/представництва, і (в) обґрунтованість, тобто пропорційність вчинених дій до наявних завдань та отриманого результату й адекватність оголошеної ціни за виконану роботу. Такий погляд сформовано, зокрема, у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена: Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Зазначена правова позиція є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Нормами законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Суд першої інстанції при частковому задоволенні заяв про стягнення витрат на правничу допомогу, виходив принципів співмірності та розумності розміру судових витрат, критерієм реальності, справедливості та розумності адвокатських витрат, а також аналізом дійсності, необхідності та раціональності юридичних послуг, вартість яких заявлено представниками відповідачів до відшкодування, стягнувши їх у розмірі по 1 500,00 грн. на кожного із заявників.

На думку апеляційного суду, такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає вищевказаним критеріям, враховує складність справи, тривалість судового розгляду, необхідність залучення адвокатів та представництва інтересів заявників з метою спростування доводів позивачки.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Курганська Олена Вікторівна покликається на те, що додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року підлягає скасуванню, оскільки в апеляційному порядку оскаржене як незаконне судове рішення по суті позовних вимог рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2024 року.

Виходячи з того, що постановою Рівненського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курганської Олени Вікторівни залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2024 року без зміни, відсутні передбачені законом підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим оскаржуване додаткове рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягає залишенню без зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курганської Олени Вікторівни залишити без задоволення.

Додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.