Провадження №2/523/4573/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобилянський М.Ю., з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що 18 липня 2002 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На виконання умов вказаного договору між продавцем та покупцем було підписано акт прийому-передачі нерухомого майна від 20.07.2002 року.

Позивач дозволив надалі проживати ОСОБА_2 у вказаній квартирі. При цьому, позивач вказує, що договір купівлі-продажу носив реальних характер, грошові кошти були передані покупцем продавцеві, після чого він отримав ключі від квартири та цілодобовий безперешкодний доступ до неї з правом розпорядження майном на власний розсуд, йому були передані розрахункові книжки на оплату комунальних послуг, з моменту укладання договору купівлі-продажу увесь тягар з утримання майна був на ньому, за свої кошти у квартирі робився поточний ремонт, ним оплачувались усі комунальні послуги за квартиру, однак від імені ОСОБА_2 , так як не переоформлював особові рахунки.

Посилаючись на те, що чинний ЦК України РСР 1963 року не містив прямої норми щодо необхідності нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, тому правочин був укладений у простій письмовій формі, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, при цьому в матеріалах справи наявна письмова заява в якій представник проси в відкласти розгляд справи у зв`язку з терміновим відрядженням до м. Києва для надання правового захисту іншій особі.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. В матеріалах справи наявна достатня кількість доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах вказаного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, представник не навів у заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності представника позивача, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду у встановленому законом порядку. Заяв, клопотань не надходило.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18 липня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

20 липня 2002 року між продавцем та покупцем було підписано акт прийому-передачі нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передала, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв на підставі раніше укладеного договору купівлі- продажу нерухомого майна від 18 липня 2002 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,85 кв.м., в тому числі житловою 35 кв.м., за продаж якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 обумовлену договором купівлі- продажу суму в розмірі 18925,00 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) грн.

Сума в розмірі 18925,00 отримана ОСОБА_2 , в день підписання даного акту, що підтверджую підписом (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 378 (а.с.9)

23 листопада 2018 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146826425 від 26.11.2018 року (а.с.10).

Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державний реєстратор комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко Максим Олександрович, про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, залишено без задоволення. В матеріалах справи відсутні докази набрання вказаним рішенням законної сили (а.с.17-19).

В матеріалах справи наявні копії квитанції за сплату комунальних послуг за різні періоди починаючи з вересня 2022 року по січень 2009 року, платником в яких значиться ОСОБА_2 (а.с. 20-26).

В судовому засіданні 10.08.2023 року допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які повідомили, що їм відомо від ОСОБА_2 , що остання у 2002 році продала свою квартиру ОСОБА_1 . Очевидцями укладення договору купівлі-продажу вони не були.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Розглядаючи позовні вимоги суду необхідно вирішити питання щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту за цими вимогами.

Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 18 липня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сторона позивача вказує на те, що чинний ЦК України РСР 1963 року не містив прямої норми щодо необхідності нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, тому правочин був укладений у простій письмовій формі. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла, та до її смерті позивач не здійснив державну реєстрацію права власності квартири, то Одеська міська рада заперечує останнє.

У статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)). Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Однак відсутність нотаріальної форми правочину у випадках, коли вона є обов`язковою, призводила до наслідків, які є подібними до сучасного тлумачення поняття «нікчемність» (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20)).

Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)).

Відтак, враховуючи, що договір купівлі-продажу від 18 липня 2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не визнаний судом недійсним, відтак відсутнє порушене право чи інтерес позивача, щодо його дійсності. А враховуючи, що Одеська міська рада заперечує саме право власності позивача на квартиру, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки заявлені вимоги не є ефективним способом захисту.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, спосіб захисту, який не суперечить закону і є таким що спричинить потрібні результати, наслідки, тобто матиме ефект по забезпеченню прав позивача є звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності (ст. 16 ЦК України).

Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наведених вище підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що у разі відмови в позові, витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 20.06.2024 року.

Суддя