РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року

Костопільський районний суд Рівненської області

в складі судді Снітчук Р.М.

за участі секретаря Зберун К.Ф.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Євгеюка О.Є.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Больбіної С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костопіль цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про встановлення факту перебування особи на утриманні як члена сім`ї загиблого військовослужбовця,

в с т а н о в и в:

У зазначеній заяві ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , 2014 року народження, покликається на те, що у грудні 2018 року познайомилася із ОСОБА_4 та стала з ним зустрічатися.

На той час у шлюбі вона не перебувала, проживала разом із батьками, братом, сестрою, яка мала свою сім`ю, а також із своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку батьків, що в с. Золотолин Рівненського району Рівненської області.

Із 14 лютого 2019 року ОСОБА_4 запропонував їй жити однією сім`єю та переїхав проживати до будинку її батьків. У ОСОБА_4 із її малолітнім сином ОСОБА_5 відразу склалися теплі, дружні відносини, дитина називала його батьком. Біологічного батька її син не знав, у свідоцтві про його народження батьком зазначений з її слів ОСОБА_6 , відповідно до ст. 135 СК України. Аліментів на утримання дитини вона не отримувала.

ОСОБА_4 вважав ОСОБА_5 своїм сином, власних дітей не мав, піклувався про нього, забезпечував матеріально, купував іграшки, одяг, займався його вихованням, разом із ним проводив дозвілля, водив у садочок, а пізніше до школи.

За час спільного проживання ОСОБА_4 у будинку її батьків проводив ремонтні роботи, за спільні кошти придбали трактор, два мотоцикли, скутер. Він їздив на заробітки, забезпечував сім`ю матеріально.

27 жовтня 2022 року вони зареєстрували шлюб.

07 листопада 2022 року ОСОБА_4 було призвано по мобілізації до лав Збройних Сил України. Військову службу він проходив у складі військової частини НОМЕР_1 як бойовий медик 2 аеромобільного взводу 9 аеромобільної роти 3 аеромобільного батальйону у званні молодшого сержанта. Під час проходження служби він продовжував дбати про свою сім`ю, матеріально підтримував, неодноразово переказував грошові кошти на картковий рахунок її матері, пізніше передав їй свою банківську картку для виплат.

26 травня 2023 року при виконанні бойового завдання ОСОБА_4 отримав поранення не сумісне з життям, що спричинило його смерть.

Вказує, що її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був членом сім`ї загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 військовослужбовця ОСОБА_4 , знаходився на його утриманні та відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 31Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», п. 3, 4, 5 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві має право на отримання одноразової грошової допомоги та пенсії.

У позасудовому порядку довести факт перебування її малолітнього сина ОСОБА_3 , 2014 року народження на утриманні ОСОБА_4 не має можливості. Встановлення цього факту необхідне для отримання дитиною одноразової грошової допомоги та пенсії.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені у заяві та просила їх задовольнити. Крім того, пояснила, що за час спільного проживання із ОСОБА_4 вони вели домашнє господарство, разом виїжджали на заробітки, її син вважав його своїм батьком. Після призову на військову службу ОСОБА_4 переказував грошові кошти на потреби сім`ї на банківську карту її матері, потім передав свою картку у її розпорядження. Його доходи і матеріальна допомога були значною у їх спільному сімейному бюджеті, він піклувався про її сина, забезпечував матеріально, купував іграшки, одяг, мобільний телефон, цікавився його розвитком та навчанням.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. При цьому покликається на те, що її син ОСОБА_4 у період 2021 -2022 років ніде не працював, на заробітки не виїжджав та не міг утримувати сім`ю. Його дружина ОСОБА_1 неодноразово скаржилася, що він зловживав спиртним, погано ставився до її сина ОСОБА_3 . Із позивачем він зареєстрував шлюб лише після того, як отримав повістку про призов. Вказала, що малолітній ОСОБА_3 не міг перебувати на його повному утриманні, оскільки ОСОБА_4 постійного, стабільного доходу не мав, проживав за рахунок випадкових заробітків.

Представник відповідача Міністерства оборони України у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. У відзиві на позовну заяву вказав, що проти позову заперечує, оскільки фактично шлюб позивача ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , який загинув під час виконання бойового завдання ІНФОРМАЦІЯ_2 , тривав лише сім місяців, з яких вони разом проживали не більше десяти днів. Доказів того, що малолітній син позивача ОСОБА_7 перебував на його утриманні не надано. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати у його відсутності. У відзиві на позовну заяву просив закрити провадження у справі, оскільки її розгялд слід проводити за правилами окремого провадження.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Згідно положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п .2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16-ц, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до якого встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні. Така довідка оцінюється судом за правилами ст.62 ЦПК України.

Відповідно до ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року у випадках, зазначених упідпунктах 1-3пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно доЗакону України«Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Згідно із ч.1 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання,за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.

Згідно із ст.29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Разом із тим, згідно із ч.1 ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 року члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до п.6 ч.1, ч.4 ст.10-1 Закону України України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 року до сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України належать сім`ї осіб, які загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. До членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначених у цій статті, належать, зокрема, утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що у свідоцтві про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю вказана ОСОБА_1 (позивач у справі), батьком ОСОБА_6 .

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 19.05.2016 року вбачається, що відомості про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 внесено відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 27.10.2022 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 27.10.2022 р. Костопільським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 31.05.2023 р. вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із витягу з наказу № 2615 від 14.06.2023 року командира військової частини НОМЕР_1 вбачається, що молодший сержант ОСОБА_4 26.05.2023 року при виконанні бойового завдання за призначенням під час воєнних дій на території України поблизу міста Бахмут Донецької області під час артилерійського обстрілу отримав поранення не сумісні з життям.

У довідці Золотолинського старостинського округу №4 від 31.05.2023 року вбачається, що ОСОБА_4 на момент смерті проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 разом із дружиною ОСОБА_1 , її сином ОСОБА_3 , братом дружини ОСОБА_12 , сестрою дружини ОСОБА_10 та її дочкою ОСОБА_13 .

Із пояснень сторін та показань свідків, довідки Золотолинського старостинського округу № 4 від 12.03.2024 р. встановлено, що ОСОБА_4 став проживати однією сім`єю з позивачем із лютого 2019 року, в будинку її матері ОСОБА_1 , що по АДРЕСА_1 .

У реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування містяться відомості, що позивач у період травня 2019 року липня 2021 року доходів не мала.

Із повідомлення Костопільського районного суду Рівненської області від 16.08.2023 року, довідки Костопільського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області від 15.08.2023 р. вбачається, що до суду заяви ОСОБА_1 у період з 01.06.2014 року не надходили, виконавчі провадження про стягнення аліментів на користь ОСОБА_14 в Костопільському ВДВС відсутні.

Із грошового атестату військовослужбовця ОСОБА_4 , довідки про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення вбачається, що він у період грудня 2022 року квітня 2023 року мав постійний, стабільний дохід.

У виписці по картковому рахунку матері позивач а ОСОБА_1 вказано, що у грудні 2022 року ОСОБА_4 здійснював переказ грошових коштів на її рахунок в сумі відповідно 10050 грн., 19050 грн., 6030 грн.

Свідок ОСОБА_1 , матір позивача, у судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 став проживати з її дочкою ОСОБА_1 із січня 2019 року. Вони проживали у її будинку. Він піклувався про сім`ю, у нього склалися гарні стосунки із пасинком малолітнім ОСОБА_3 . ОСОБА_4 їздив на заробітки, проводив в її будинку поточний ремонт, купував дитині іграшки, телефон, планшет, велосипед, брав участь у веденні спільного господарства. Із лютого 2022 року постійних доходів не мав, але підробляв в односельчан. Після призову на військову службу він перераховував грошові кошти на потреби сім`ї на її картку, пізніше свою банківську картку віддав дружині.

Свідок ОСОБА_10 , сестра позивача, у судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 за час спільного проживання із ОСОБА_1 піклувався про її малолітнього сина ОСОБА_3 , називав його своїм сином, купував дитині іграшки, одяг, продукти харчування. Він разом із дружиною їздили на заробітки, мали спільний бюджет. Після призову на військову службу він неодноразово перераховував грошові кошти на картковий рахунок її матері для потреб сім`ї, пізніше передав свою банківську картку дружині.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що позивач із ОСОБА_4 разом стали проживати з 2019 року, вона знала цю сім`ю, оскільки товаришували. Її чоловік разом із ОСОБА_4 їздив на заробітки в м. Київ. У ОСОБА_4 склалися гарні взаємини із сином позивача, дитина називала його батьком. Він із дружиною їздив також на заробітки в Польщу, вони разом утримували малолітнього ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_4 знав тривалий час, разом їздили на заробітки. Він піклувався про сина своєї дружини ОСОБА_1 купував іграшки, цукерки. Коли почалася війна, з лютого 2022 року на заробітки не виїжджали.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що її брат ОСОБА_4 не мав достатніх доходів для того, щоб утримувати сина своєї дружини ОСОБА_1 та дитина на його повному утриманні та забезпеченні не перебувала. Він постійного місця роботи та стабільних доходів не мав, у період 2019 - 2020 років виїжджав на тимчасові заробітки. По можливості він забезпечував свою сім`ю матеріально. Інколи зловживав спиртним, часто дружина його виганяла з дому і він приїжджав до матері. Із лютого 2022 року він на заробітки не виїжджав, достатньо коштів не мав. Після призову 07.11.2022 року на військову службу він самостійно купував собі спорядження, аптечку, інше необхідні речі, тому не мав можливості забезпечувати дитину у повному обсязі. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув під час виконання бойового завдання.

Малолітній ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 вважає своїм батьком, він піклувався про нього, купував іграшки, телефон, планшет, велосипед. Вони разом проводили дозвілля, ОСОБА_4 відвідував школу.

Таким чином із пояснень сторін та показань свідків вбачається, що позивач разом із ОСОБА_16 виїжджала на заробітки, займалися веденням підсобного господарства та останній не мав можливості самостійно у повному і необхідному обсязі забезпечувати дитину, його доходи не були стабільними та достатніми для повного утримання пасинка, а також єдиним джерелом його матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Враховуючи наведене, суд не бере до уваги надані позивачем електронні докази, зокрема аудіозапис розмови позивача з відповідачем ОСОБА_2 , фотографії та відеозапис, оскільки вони не містять кваліфікованого електронного підпису та не відповідають вимогам ч. 2 ст. 100 ЦПК України.

Оцінивши наведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки позивачем не надано достатніх і переконливих доказів того, що її малолітній син ОСОБА_3 перебував на повному утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 та матеріальна допомога останнього була основним, єдиним і постійним джерелом засобів для існування дитини.

За наведених обставин суд вважає за вірне у задоволенні позову відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 16, 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 2, 11, 13, 19, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 293, 294, 315, 352, 354 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про встановлення факту перебування пасинка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання обов`язків військової служби при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України, - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2024 року.

Суддя: Снітчук Р.М.