Провадження № 2/522/6619/24
УХВАЛА

24 жовтня 2024 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Чорнуха Ю.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу -,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , поданим в інтересах позивачки адвокатом Чумаченко Святославом Олександровичем, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В.

Ухвалою cуду від 07.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без руху та надано позивачці строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Вказаною ухвалою суду визначено, що недоліки позовної заяви повинні бути усунуті шляхом наведення позивачем обставин та надання відповідних доказів, які свідчать про підсудність справи з іноземним елементом судам України у відповідності до вимог ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»; у разі надання зазначених вище доказів щодо підсудності справи судам України, навести доводи та надати докази, які свідчать про підсудність справи Приморському районному суд м. Одеси.

16.10.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_3 , до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, і якій представник посилається на те, що справа підсудна судам України на підставі ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», якою врегульовані правові наслідки шлюбу, зокрема: правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Зазначає, що останнє спільне місце проживання сторін як подружжя знаходиться в Україні, позивач продовжує проживати в Україні, тому справа підлягає розгляду судами України. Щодо підсудності справи Приморському районному суду України представник викладає загальні посилання на практику Європейського суду з прав людини щодо права, у яких констатовано право на досутп до правосуддя, та на ч. 9 ст. 28 ЦПК України щодо пред`явлення позову за останнім відомим зареєстрованим місцем

Розглянувши подану заяву про усунення недоліків та додані до неї документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбаченихКонституцієюта законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі по тексту Закон № 3773 VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто, іноземні громадяни мають ті ж самі процесуальні права, що і громадяни України. При цьому, суд, керуючись принципами верховенства права, рівності перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін тощо, зобов`язаний забезпечити дотримання прав всіх учасників судового процесу, в тому числі і іноземних громадян.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, Європейський суд з прав людини виклав такий висновок: «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалося раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Отже, дотримання правил юрисдикції судів, і в тому числі правил підсудності судам України справ з іноземним елементом, є складовою права на справедливий суд, дотримання якого суд зобов`язаний забезпечити.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 497 ЦПК України).

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлюється Законом України «Про міжнародне приватне право» (надалі по тексту Закон № 2709-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2709-IV іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Враховуючи, що відповідач є громадянином України, а є іноземцем, питання щодо підсудності цієї справи з іноземним елементом слід вирішувати з урахуванням норм Закону № 2709-IV.

Відповідно до ст. 75 Закону № 2709-IV підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Згідно ст. 76 Закону № 2709-IV суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Ні у позовній заяві, ні у заяві про усунення недоліків, представником позивача не наведено обставин, які б свідчили про наявність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для розгляду судами України справи про розірвання шлюбу з відповідачем, який є іноземцем та який не мав і не має в Україні зареєстрованого місця проживання або місцезнаходження.

Відповідно до інформації, отриманої з Єдиного державного демографічного реєстру та від Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по м. Одесі та Одеській області зареєстрованим не значиться. Згідно відомостей Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області позивач зареєстрованою по м. Одесі та Одеській області зареєстрованою, знятою з реєстрації не значиться. Згідно наданої позивачем копії паспорта місцепроживання позивача зареєстроване у м. Васильків Київської області.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має або мав місцепроживання в Україні; не надано відомостей та відповідних доказів щодо останнього спільного місця проживання подружжя в Україні та не наведено обставин з наданням відповідних доказів щодо наявності підстав для розгляду справи судами України.

У матеріалах справи відсутні докази спільного проживання подружжя в Україні.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 3 ст. 13. ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на принципи змагальності і диспозитивності, суд позбавлений можливості самостійно збирати докази наявності обставин, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV. Саме сторони мають надавати докази суду, а у разі виникнення складнощів у їх отриманні мають можливість скористуватись своїми процесуальними права та подати заяву про витребування доказів, в тому числі і до подання позову як захід забезпечення доказів.

Відповідно до ст. 16 Закону № 2709-IV особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу Українищодо підстав недійсності шлюбу (ст. 55 Закону № 2709-IV).

Згідно ст . 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Суд звертає увагу, що сторони не мають спільного особистого закону подружжя, суду не надано доказів спільного проживання подружжя в Україні, не наведено обставин та не надано доказів того, що обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок з правом держави Україна, або що подружжя обирало право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, у порядку, визначеному ст. 60 Закону № 2709-IV.

Суд також враховує, що шлюб між сторонами був укладений не на території України - у Азербайджанській Республіці. Суду не відомо, чи проживав відповідач в Україні і чи було в Україні у подружжя останнє спільне місце проживання. Відповідач не має в Україні зареєстрованого місця проживання, суду не надано доказів належності відповідачу майна, розташованого на території України, не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для визначення підсудності справи судам України.

У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 200/421/19 зазначено, що у міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. Таким чином, суди вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справ визначається за правилами, встановленими статями 27, 28 ЦПК України.

У вказаній постанові колегія суддів також зазначила, що ані ст. 76 Закону № 2709-IV, ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, з огляду на відсутність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для розгляду справи судом України, відсутні підстави визначати підсудність справи за правилами, встановленими статями 27, 28 ЦПК України.

Позивач не усунув недоліки позовної заяви, отже позов підлягає поверненню.

Відповідно до ч.7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258, 260, 261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - вважати не поданою та повернути позивачці.

Роз`яснити позивачці право на повторне звернення із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Юлія ЧОРНУХА