Справа № 125/1284/23
Провадження № 22-ц/801/958/2024
Провадження № 22-ц/801/959/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 рокуСправа № 125/1284/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О.С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Кузьминецький професійний аграрний ліцей Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року та на додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року, ухвалені у складі судді Хитрука В. М. в м. Бар, дата складення повного судового рішення 21 лютого 2024 року та складення повного тексту додаткового рішення відповідає даті його ухвалення,-

в с т а н о в и в :

30.06.2023 року (згідно штемпеля на поштовому конверті: а. с. 93, т.1) ОСОБА_1 звернулась до Барського районного суду Вінницької області з позовною заявою до Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 125/1284/23).

Позов обґрунтовано тим, що позивачка працювала викладачем спецдисциплін в Кузьминецькому ПАЛ та наказом від 01.06.2023 № 122-К «Про звільнення ОСОБА_1 » її звільнено з займаної посади на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. ОСОБА_1 вважала наказ протиправним з тих підстав, що в ньому не зазначено які саме порушення вона вчинила, їх систематичність, їй не було запропоновано дати пояснення перед звільненням, з актом про порушення трудової дисципліни її не ознайомили.

Відтак просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Кузьминецького ПАЛ № 122-К від 01.06.2023 року, поновити її на роботі на посаді викладача спецдисциплін з дня незаконного звільнення 01.06.2023 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі.

09 серпня 2023 року ОСОБА_1 змінила предмет позову предмету позову та доповнила позовні вимоги вимогою про стягнення моральної шкоди (а. с. 155-159, т.1).

В заяві зазначила, що за результатами перевірки, проведеної Центрально-західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) було складено акт № ЦЗ/ВН/18033/094 щодо додержання вимог законодавства у сфері праці Кузьминецьким ПАЛ та встановлено ряд порушень. На виконання припису директором Кузьминецького ПАЛ видано наказ № 182-к від 31.07.2023 року, яким скасовано наказ Кузьминецького ПАЛ № 122-к від 01 червня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », зобов`язано бухгалтерію до 15 серпня 2023 року виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 червня по 31 липня 2023року включно. Однак вважає, що скасування наказу про її звільнення не вирішило питання про визнання його протиправним, а середній заробіток з 01 червня 2023 року не виплачений. Також доповнила позовні вимоги вимогою про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

30.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди (а. с. 177, т. 2 а. с. 12, т. 3), за яким 02.10.2023 р. було відкрито провадження (цивільна справа №125/1928/23, а. с. 14, т. 3), та в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області № 195-к від 11.08.2023 року «Про місце перебування ОСОБА_1 під час простою»; визнати протиправним та скасувати наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області № 225-к від 01.09.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача спецдисциплін в Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї Вінницької області з дня незаконного звільнення 01.09.2023; стягнути з Кузьминецького ПАЛ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі; стягнути з Кузьминецького ПАЛ на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.; допустити судове рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; вирішити питання розподілу судових витрат.

Позов обґрунтований тим, що наказом Кузьминецького ПАЛ № 183-к від 31.07.2023 року її поновлено на посаді викладача спецдисциплін з 01 серпня 2023 року. З цим наказом вона ознайомилася 11.08.2023 року. В цей же день, 11.08.2023 року, Кузьминецьким ПАЛ було видано наказ № 194-к «Про оголошення простою ОСОБА_1 », згідно якого оголошено простій не з вини працівника з 14 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року викладачу спецдисциплін ОСОБА_1 . Одночасно було видано наказ N 195-к «Про місце перебування ОСОБА_1 під час простою», яким на період простою викладачу спецдисциплін ОСОБА_1 визначено перебувати на робочому місці з 8 год. 00 хвилин до 17 год. 00 хвилин, обідня перерва з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв, робоче місце - учительська кімната навчального корпусу ліцею. 01.09.2023 року Кузьминецьким ПАЛ було видано наказ N 225- к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » у зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин більше 3 годин.

Не оскаржуючи наказ про оголошення простою, позивач не погодилася із наказом № 195-к від 11.08.2023 року, яким було визначено місце її перебування під час простою та із наказом № 225-к, яким її було звільнено з роботи.

Вважає, що наказ про місце перебування під час простою є незаконним, оскільки ним змінено істотні умови праці, з наказом вона ознайомилась лише 26.08.23, коли отримала його поштою, хоча відповідач зобов`язаний ознайомити її з наказом в день його видання, їй не було визначено педагогічного навантаження, а місце роботи конкретно не визначено, а лише вказано, що це учительська кімната навчального корпусу ліцею. Видаючи наказ про простій, ліцей не визначив місце її перебування в період простою, а видав інший наказ, є незаконним.

Не погоджуючись з наказом № 225-к, яким позивачку було звільнено з роботи у зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин більше 3 годин, ОСОБА_1 вказала, що визнання протиправним та скасування наказу про визначення місця роботи під час простою є самостійною підставою для скасування наказу про звільнення за прогул. Існує два накази про звільнення № 225 від 01.09.2023 року: в одному зазначена підстава звільнення акт № 31 від 16.08.2023 року, а в іншому акт № 49 від 30.08.2023 р., від неї не зажадали письмових пояснень під час складання актів, акти складені комісією, про створення якої немає ніякого наказу. Вважає, що звільнення відбулося з її дискримінацією з особистих мотивів, так як вона раніше очолювала ліцей і новий директор, який раніше був її підлеглим, зробив все можливе щоб її звільнити, адже до цього вона не мала жодного дисциплінарного стягнення, а навпаки лише заохочення.

Обґрунтовуючи моральну шкоду, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що неодноразові звільнення з роботи призвели до моральних страждань, потребували додаткових зусиль для організації життя, для відновлення своїх прав змушена була звертатися до адвоката, суду, державних органів, поліції, в неї погіршився стан здоров`я, розмір моральної шкоди оцінила в 50 000 грн.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 07 листопада 2023 року (а.с. 175-176, т.2) цивільну справу № 125/1928/23 об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 125/1284/23, присвоєно об`єднаній цивільній справі № 125/1284/23.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області N 122-К від 01.06.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача спецдисциплін в Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї Вінницької області з дня незаконного звільнення 01.06.2023 року;

- визнано протиправним та скасовано наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області № 195-к від 11.08.2023 року «Про місце перебування ОСОБА_1 під час простою»;

- визнати протиправним та скасовано наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області № 225-к від 01.09.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача спецдисциплін в Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї Вінницької області з дня незаконного звільнення 01.06.2023 року;

- стягнуто з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2023 року по 12.02.2024 року у розмірі в розмірі 7 668 грн 76 коп. без вирахування податків та обов`язкових внесків;

- стягнуто з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40 000 грн 00 коп;

- допущено судове рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 1 454,53 грн;

- стягнуто з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 7 364,36 грн. судових витрат при сплаті судового збору та 48 166, 13 грн. за надання правничої допомоги, пропорційно розміру задоволених вимог.

Рішення суду обґрунтовано тим, що наказ № 122-к від 01.06.2023 року є незаконним, відповідач сам його скасував, а тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з дати незаконного звільнення. Оголосивши наказом № 194-к від 11.08.2023 року простій, у роботодавця не було законних підстав видавати наказ № 195-к від 11.08.2023 року, оскільки у ньому вказано, що підставою для його видання є наказ № 194-к від 11.08.2023 року, в якому не було зазначено про необхідність видати ще один наказ, яким визначити умови перебування ОСОБА_1 під час простою, Кузьминецький ПАЛ мав можливість визначити всі умови простою в наказі наказ № 194-к від 11.08.2023 року, що ним зроблено не було. Відповідач не довів суду потреби видання двох окремих наказів, які встановлюють простій і визначають місце роботи працівника під час простою.. Суд першої інстанції виснував, що з 14.08.2023 року по 31.08.2023 року ОСОБА_1 перебувала в простої, а Кузьминецький ПАЛ не виконав обов`язку визначення ОСОБА_1 робочого часу згідно з обсягом навчального навантаження та позаурочної навчально-методичної, організаційної та виховної роботи серед здобувачів освіти, а тому відповідач не довів, що ОСОБА_1 16.08.2023 року і 30.08.2023 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин протягом більше трьох годин, тобто допустила прогул. Оскільки незаконне звільнення відбулося ще 01.06.2023 року, тому суд зазначив,що ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з дня першого незаконного звільнення 01.06.2023 року та відсутня потреба її одночасного поновлення на роботі з дня другого незаконного звільнення: з 01.09.2023 року, адже рішення суду про поновлення на роботі підлягає до виконанню шляхом видання Кузьминецьким ПАЛ відповідного наказу про поновлення на роботі з дня незаконного звільнення і надання можливості працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виснувавши, що позивач була незаконно звільнена з роботи, суд першої інстанції врахував, що відповідач виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2023 по 31.07.2023 року, а тому стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 01.09.2023 року по день винесення рішення 12.02.2024 року в розмірі 7 668,76 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат, вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, витрачені нею для захисту її прав та інші встановлені обставини справи, суд вважає достатнім і справедливим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 40 000,00 грн.

Пропорційно до задоволених вимог (91,46 % від заявлених), суд стягнув з відповідача на користь позивачки 48166,13 грн. витрат на правничу допомогу та 7 364, 36 грн. витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року стягнуто з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь держави 2 147,20 грн. судового збору, так як не було вирішено питання розподілу судових витрат в частині стягнення з відповідача судового збору на користь держави, та як ОСОБА_1 при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору.

Не погоджуючись із такими рішеннями, Кузьминецький ПАЛ 22.03.2024 року (згідно поштового штемпеля на конверті) подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є наступне:

1.Наказ від 01.06.2023 року № 122-К «Про звільнення ОСОБА_1 » в ході розгляду справи був скасований відповідачем наказом від 31.07.2023 року, ними була подана заява до суду першої інстанції про закриття провадження у справі, так як відсутній предмет спору, проте суд першої інстанції цього не зробив. Наголошує на тому, що вони не заперечують проти того, що суд поновив позивачку з 01.06.2023 року, оскільки в наказі про скасування наказу про звільнення з 01.06.2023 року вони не зазначили, що її поновлено на роботі, хоча оплатили час вимушеного прогулу.

2.Відповідач звертає увагу, що законність встановлення простою позивачці нею визнається та не оспорюється. Однак звертає увагу, що якщо роботодавцем не було визначено можливість працівника бути відсутнім, то він повинен перебувати на робочому місці, робоче місце ОСОБА_1 не змінювалось. Посилається, що законодавством не заборонено винесення двох окремих наказів про оголошення простою та визначення місця перебування під час простою, тому ОСОБА_1 11.08.2023 року було оголошено про простій наказом № 194-К та наказом № 195-К визначено місце перебування під час простою. Відповідач вказує, що висновок суду про те, що він наказом № 195-к змінив істотні умови праці позивачки, є невірним, адже графік роботи працівників ліцею визначений Правилами внутрішнього трудового розпорядку, а посилання на те, що він їй не визначив навчального навантаження є невірним, оскільки навантаження визначається на навчальний рік, а це був канікулярний період, при цьому суд послався на закон «Про загальну середню освіту», який не поширюється на виниклі правовідносини, оскільки ліцей відноситься до професійної освіти.

3.Також зауважує, що позивачка ознайомилась з наказами про простій та місце роботи під час простою 26.08.2023 року, отримавши їх поштою, проте про них вона знала в день їх видання 11.08.2023 року, коли вона відмовилась від ознайомлення з ними, про що складено відповідний акт. Навіть після отримання наказів 26.08.2023 року. Позивач не з`явилася на роботу в перший робочий день після цього 28.08.2023 року та була відсутня по 31.08.2023 року включно. Тому були складені акти і звільнення є законним, а в актах, в яких зафіксовано її відмову від ознайомлення, відсутність на робочому місці зазначено про те, що вони складені комісією, оскільки їх підписували кілька людей, законодавством не вимагається видавати наказ про створення комісії, тому висновок суду з цього питання є надуманим.

Оскільки звільнення відбулося з дотриманням закону, підстав стягувати середній заробіток немає.

4.Зазначає, що суд двічі вказав в резолютивній частині про поновлення позивачки на роботі з 01.06.2023 року(дня її незаконного звільнення), тому в додатковому рішенні, вважаючи, що задоволено дві вимоги, незаконного стягнув на користь держави судовий збір в подвійному розмірі.

5.Стосовно задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди вважає, що позивачем не доведено понесені нею душевні чи психічні страждання. Звертає увагу на те, що оперативне втручання, яке було перенесено позивачкою і враховано судом першої інстанції, не є наслідком звільнення з роботи.

09.04.2024 року позивачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Піпко А. М., подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, доводи відзиву перекликаються з доводами поданих нею позовних заяв, які детально описані вище.

В судовому засіданні апеляційного суду представники Кузьминецького ПАЛ директор ОСОБА_2 та адвокат Сташко П. М. підтримали викладене в апеляційній скарзі. Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Піпко А. М. заперечив проти доводів апеляційної скарги, підтримав викладене у відзиві, зауважив, що після поновлення на роботі за рішенням суду, яке оскаржується, позивачка звільнилася на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, що підтверджує незаконність оскаржуваних нею наказів та правильність рішення суду першої інстанції.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_1 відповідно до наказу № 317-к від 15.03.2023 року була прийнята на посаду викладача спецдисциплін в Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї Вінницької області, згідно запису в трудовій книжці на ст. 10-11 (а. с. 17 т. 1);

-01.06.2023 року Кузьминецьким ПАЛ було видано наказ № 122-К «Про звільнення ОСОБА_1 », за змістом якого позивача звільнено з посади викладача спецдисциплін, згідно пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причини обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, та враховуючи те, що дисциплінарні стягнення не дають позитивних наслідків (а. с. 18 т. 1), підставою видання цього наказу зазначено акт про порушення трудової дисципліни без зазначення реквізитів, в зазначеному наказі не міститься відмови ОСОБА_1 від ознайомлення з ним.

ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з цим наказом, про що було складено акт від 01.06.2023 року № 12 «Про відмову ознайомлюватися з наказом» (а. с. 23 т.2);

-Центрально-західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було проведено перевірку Кузьминецького ПАЛ, складено акт № ЦЗ/ВН/18033/094 від 24.07.2023 року за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці Кузьминецьким ПАЛ, в якому зазначено допущені Кузьминецьким ПАЛ порушення трудових прав ОСОБА_1 ( а. с. 199-212 т. 2);

-наказом Кузьминецького ПАЛ № 182-к від 31.07.2023 року скасовано наказ № 122-к від 01.06.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » (а. с. 149 т. 1), з яким позивачка ознайомилась 11.08.2023 року, про що свідчить її підпис у графі «З наказом ознайомлені;

-Наказом Кузьминецького ПАЛ № 183-к від 31.07.2023 року ОСОБА_1 була поновлена на посаді викладача спецдисциплін з 01.08.2023 року (а. с. 172 т. 1), з яким позивачка ознайомилась 11.08.2023 року, про що свідчить її підпис у графі «З наказом ознайомлені»;

-16.08.2023 року Кузьминецький ПАЛ виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за червень та липень 2023 року, що не заперечується позивачкою та підтверджено довідкою, платіжним дорученням та відомістю розподілу заробітної плати (а.с.194 198, т.1);

-11.08.2023 року Кузьминецьким ПАЛ було видано наказ № 194-к «Про оголошення простою ОСОБА_1 », яким оголошено простій не з вини працівника з 14 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року викладачу спецдисциплін ОСОБА_1 . Підставою видання вказаного наказу зазначено Акт № 13 від 31.07.2023 року (а. с. 216 т. 2).

Одночасно з виданням наказу № 194-к Кузьминецьким ПАЛ 11.08.2023 року було видано наказ № 195-к «Про місце перебування ОСОБА_1 під час простою» , яким зобов`язано викладача спецдисциплін ОСОБА_1 , на період простою, перебувати на робочому місці з 8 год. 00 хвилин до 17 год. 00 хвилин, обідня перерва з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв. Під час простою визначено робочим місцем ОСОБА_1 учительську кімнату навчального корпусу ліцею. Підставою видання наказу № 195-к зазначено наказ № 194-к.( а. с. 217 т. 2);

ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з цими наказами, про що було складено акти від 11.08.2023 року № 23 та № 24 «Про відмову ознайомлюватися з наказом» (а. с. 243, 245, т.2);

-16.08.2023 року складено Акт № 31 про відсутність на роботі ОСОБА_1 16.08.2023 року з 08 год до 12.30 год та з 13.30 год до 17 год (а. с. 227, т.2);

-22.08.2023 року позивачу поштою надіслано копії наказів № 194-к і №195-к від 11.08.2023 року (а. с. 218 т. 2), які отримано нею згідно рекомендованого поштового відправлення 26.08.2023 року (а. с. 219 т. 2);

30.08.2023 року складено Акт № 49 про відсутність на роботі ОСОБА_1 30.08.2023 року з 08 год до 12.30 год та з 13.30 год до 17 год (а. с. 228, т.2);

-01.09.2023 року складено Акт № 51 про відмову Огороднік надати пояснення про відсутність на роботі (а.с.229, т.2);

- Наказом Кузьминецького ПАЛ № 225-к від 01.09.2023 року ОСОБА_1 звільнено з роботи, підставою звільнення вказано відсутність її 16.08.2023 року на роботі без поважної причини більше трьох годин. Підстава - акт № 31 від 16.08.2023 року про відсутність на роботі ОСОБА_1 ( а. с. 220 т. 2);

- наказом Кузьминецького ПАЛ № 225-к від 01.09.2023 року ОСОБА_1 звільнено з роботи, підставою звільнення вказано відсутність її на роботі 30.08.2023 року без поважної причини більше трьох годин. Підстава - акт № 49 від 30.08.2023 року про відсутність на роботі ОСОБА_1 (а .с . 230 т. 2);

- ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом № 225-к про звільнення з роботи, про що було складено акт № 52 від 01.09.2023 року (а.с.231, т.2)

-Відповідно до довідки про доходи № 251 від 07.09.2023 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за фактично відпрацьований час (без лікарняних) за липень 2023 року та серпень 2023 року склала 2 909,06 грн. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 454,53 грн, середньоденна заробітна плата - 6,11 грн(а. с. 153 т.3);

-Згідно довідки Кузьминецького ПАЛ № 220 від 19.10.2023 року ОСОБА_1 за період з 01.08.2023 року по 01.09.2023 року всі належні їй виплати за місцем роботи виплачено в повному обсязі, а саме: заробітна плата - 252,83 грн.; середній заробіток за період: 01.06.2023 року по 31.07.2023 року - 5312,46 грн.; лікарняні за рахунок установи - 1088,10 грн.; лікарняні за рахунок ПФУ - 544,05 грн. Станом на 01.09.2023 року кредиторська заборгованість перед ОСОБА_1 щодо належних їй виплат відсутня( на звороті а. с. 153 т. 3);

Між сторонами виник спір про визнання незаконним та скасування наказів про визначення місця роботи під час простою та наказів про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 122-к від 01.06.2023 року.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції наказом Кузьминецького ПАЛ № 182-к від 31.07.2023 року було з 01.08.2023 року скасовано наказ № 122-к від 01.06.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.06.2023 року по 31.07.2023 року (а. с. 149 т. 1) та наказом Кузьминецького ПАЛ № 183-к від 31.07.2023 р. поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача спецдисциплін з 01.08. 2023 р. (а. с. 172, т.1).

Проте позивачка не відмовилася від позову та, подавши 09.08.2023 року заяву про зміну предмету позову та доповнивши позовні вимоги вимогою про стягнення моральної шкоди (а. с. 155-159, т.1), продовжувала наполягати на тому, щоб наказ № 122-К від 01.06.2023 року був визнаний незаконним судом та про поновлення її на роботі з 01.06.2023 року і стягнення 50 000 грн моральної шкоди. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 14.09.2023 року було прийнято зміну предмету позову (а. с. 115, т.2)

В свою чергу відповідач двічі: 16.08.2023 року через електронний суд (а. с. 169 173, т.1) та 25.08.2023 року через канцелярію суду (а. с. 190 198, т.1) подавав клопотання про закриття провадження у справі, вважаючи, що після скасування наказу № 122-к від 01.06.2023 року і поновлення позивачки на роботі відсутній предмет спору, в задоволенні цього клопотання було відмовлено ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 04.10.2023 року (а. с. 148-150, т. 2).

Відмовляючи в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції послався на те, що ухвалою суду від 14.09.2023 прийнято до провадження заяву представника позивача про зміну предмету позову у цивільній справі, де позивач виключив вимогу про скасування наказу та доповнив позов вимогою про стягнення з відповідача моральної шкоди, яка була завдана позивачу протиправним наказом. Тому, на час розгляду справи, предметом спірних правовідносин залишається вимога про визнання протиправним наказу про звільнення позивача, поновлення на роботі з часу звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнення моральної шкоди, які між собою взаємопов`язані та неподільні. Такий предмет позову існував на час пред`явлення позову (крім вимоги про стягнення моральної шкоди) та не припинив своє існування після відкриття провадження у справі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд безпідставно не закрив провадження у справі.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже, з урахуванням позиції позивачки, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Разом з тим, суд не врахував, що відповідач вчинив дії на відновлення порушених прав позивачки: скасував наказ № 122-К від 01.06.2023 року, поновив її на роботі та виплатив середній заробіток за період з 01.06.2023 року по 31.07.2023 року, відтак у суду першої інстанції не було підстав задовольняти позовну вимогу про визнання незаконним наказу № 122-К від 01.06.2023 року та поновлення позивачки на роботі з 01.06.2023 року.

Колегія суддів зауважує, що роботодавець не обмежений у праві самостійно скасувати наказ про звільнення працівника, якщо таке звільнення відбулося помилково, тому скасування наказу про звільнення позивачки самим відповідачем має наслідком поновлення працівника на роботі з дати звільнення та виплату йому заробітної плати за весь період вимушеного прогулу (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 753/5516/20).

Відтак, не зважаючи на те, що в наказі № 183-к від 31.07.2023 р. відповідачем вказано, що ОСОБА_1 поновлено на посаді викладача спецдисциплін з 01.08. 2023 р. (а. с. 172, т.1), а не з 01.06.2023 року (з моменту незаконного звільнення), в зв`язку з чим відповідач зазначає, що суд правильно поновив ОСОБА_1 з 01.06.2023 року, - апеляційний суд виснує, що зазначення в наказі невірної дати, з якої позивачку поновлено на роботі, не може слугувати підставою для задоволення вимоги про поновлення її на роботі з 01.06.2023 року, оскільки фактично її було поновлено на роботі з 01.06.2023 року: її права були повністю відновлені скасуванням роботодавцем наказу про звільнення, виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу (з 01.06.2023 року по 31.07.2023 року).

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18)

Суд першої інстанції не зважив, що посилання позивачки на те, що хоча відповідач і скасував наказ № 122-к від 01.06.2023 року , проте його все-таки слід визнати незаконним судовим рішенням, є необґрунтованими та помилково задовольнив цю вимогу, не врахував того, що відповідач виконав свій обов`язок з поновлення позивачки на роботі, скасувавши раніше прийнятий ним наказ, виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Дії учасників приватно-правових правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певним стандартам поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Поведінка позивачки, яка була поновлена роботодавцем на роботі, отримала компенсацію за період вимушеного прогулу, проте наполягала на визнанні скасованого наказу незаконним та винесення рішення про поновлення її на роботі з 01.06.2023 р., вказаним стандартам не відповідає.

Відтак апеляційний суд виснує, що оскаржуване рішення в частині вирішення вимог про визнання протиправним наказу№ 122-к від 01.06.2023 р. про звільнення з роботи ОСОБА_1 , поновлення її на роботі з 01.06.2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Щодо стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням ОСОБА_1 на підставі наказу № 122-к від 01.06.2023 року.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Відтак, не зважаючи на те, що відповідач самостійно скасував наказ про звільнення з роботи № 122-к від 01.06.2023 року та виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу, це не свідчить про повне відновлення прав позивачки, оскільки вона безумовно перенесла душевні страждання: втратила роботу, їй необхідно було докладати зусиль для відновлення свого права, порушення якого тривало два місяці (з 01.06.2023 по 31.07.2023), а тому суд першої інстанції вірно констатував, що незаконним звільненням 01.06.2023 року позивачці спричинено моральну шкоду. Проте, визначаючи розмір, який підлягає стягненню, суд необґрунтовано визначив її розмір в 40 000 грн, не навів при цьому переконливих та достатніх аргументів такого висновку, безпідставно вказав, що він враховує те, що позивачка перенесла оперативне втручання, хоча доказів причинного зв`язку між таким втручанням та незаконним звільненням з роботи матеріали справи не містять.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що достатньою сатисфакцією, з урахуванням обставин звільнення, самостійного скасування відповідачем наказу про звільнення та поновлення трудових прав позивачки, добровільної виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - буде стягнення з відповідача на користь позивачки 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням 01.06.2023 року наказом № 122-к.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу № 195-к від 11.08. 2023 року «Про місце перебування ОСОБА_1 під час простою».

У відповідності до чатсини1 статті 34 КЗпП України: простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (стаття 113 КЗпП України).

Місце перебування працівника під час цілоденного простою законодавством не визначено, тому визначається безпосередньо роботодавцем шляхом видання розпорядчого документа (наказу або розпорядження).

Якщо роботодавець визначив, що під час простою працівники мають перебувати на робочому місці - то працівники знаходяться на робочому місці відповідно до встановленого режиму роботи, але при цьому не виконують свої посадові обов`язки.

В справі що розглядається Кузьминецький ПАЛ наказом від 11.08.2023 року № 194-к оголосив простій не з вини працівника з 14 серпня 2023 року по 31 серпня 2023 року ОСОБА_1 (а. с. 216) та наказом № 195-к від 11.0-8.2023 року визначив місце перебування під час простою ОСОБА_1 робоче місце учительську кімнату навчального корпусу ліцею з 08 год. До 17 год, обідня перерва з 12 год 30 хв. до 13 год (а. с. 217, т.2).

Видання двох окремих наказів про оголошення простою та про визначення місця перебування працівника під час простою не заборонено нормами КЗпП України.

Не оспорюючи наказ про оголошення простою, ОСОБА_1 не погоджується та оспорює лише наказ № 195-к про місце перебування під час простою та саме незгодою з цим наказом пояснює її відсутність на робочому місці до 01.09.2023 року та підставою недійсності вказує те, що наказом № 195-к від 11.08.2023 року було змінено істотні умови її праці та зобов`язано впродовж дня з 08 год до 17 год за виключенням обідньої перерви перебувати в учительській кімнаті ліцею, при цьому їй не було встановлено навчального навантаження.

Виходячи з аналізу змісту частини 3 статті 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці - це зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших .

Як вбачається з Правил внутрішнього трудового розпорядку, погодженими головою профкому та затвердженими директором Кузьминецького ПАЛ 20.03.2023 року (а. с. 60 65, т.2), для працівників ліцею встановлюється 5-денний робочий тиждень з двома вихідними, тривалість робочого часу 40 годин. Графік роботи: початок роботи о 8 год 00хв, закінчення роботи о 17год 00 хв., обідня перерва та відпочинок з 12 год 30 хв. до 13 год. 30 хв. (пункт 1 розділу V).

Отже, місце перебування ОСОБА_1 під час простою було визначено роботодавцем з урахуванням правил внутрішнього трудового розпорядку, які позивач, як зазначено в підписаній нею посадовій інструкції, повинна виконувати (а. с. 232 233, т.2), а тому твердження ОСОБА_1 про те, що оспорюваним наказом було істотно змінено умови її праці, - є лише її власним баченням та не знайшло свого підтвердження.

Дійсно згідно частин 1, 4 статті 28 ЗУ «Про професійну (професійно-технічну) освіту», робочий час викладача, педагога професійного навчання, майстра виробничого навчання, інструктора виробничого навчання, асистента майстра виробничого навчання, асистента викладача закладу професійної (професійно-технічної) освіти визначається згідно з обсягом навчального навантаження та позаурочної навчально-методичної, організаційної та виховної роботи серед здобувачів освіти. Робочий час інших педагогічних працівників встановлюється залежно від режиму роботи закладу освіти та відповідно до законодавства.

Проте, визначаючи підстави простою ОСОБА_1 , які викладені в Акті № 13 від 31.07.2023 року, відповідач обґрунтував неможливість визначення навчального навантаження в канікулярний період та через відсутність здобувачів освіти (а. с. 240-241, т.2). При цьому в наказі про оголошення простою було зобов`язано бухгалтерію оплачувати їй час простою в розмірі тарифної ставки встановленого їй посадового окладу (пункт 2 наказу № 194-к від 11.08.2023 р.).

Отже, з урахуванням підстав для оголошення простою, об`єктивної неможливості встановити педагогічне навантаження через канікулярний період, згоду ОСОБА_1 з оголошеним простоєм, виплати заробітної плати під час простою в розмірі тарифної ставки встановленого ОСОБА_1 посадового окладу, апеляційний суд виснує, що визначення місця перебування ОСОБА_1 під час простою відповідно до визначеного Правилами внутрішнього трудового розпорядку в закладі тривалості робочого часу не є зміною істотних умов праці ОСОБА_1 , а дії роботодавця є правомірними, тому підстав для визнання неправомірним наказу № 195-к від 11.08.2023 року.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, а рішення суду першої інстанції не ґрунтується на фактичних обставинах справи, тому підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволені вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Кузьминецького ПАЛ Вінницької області № 195-к від 11.08.2023 року «Про місце перебування ОСОБА_3 під час простою.

Щодо законності звільнення ОСОБА_1 наказом № 225-к від 01.09.2023 року на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 3 роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

По справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була поновлена на роботі наказом № 183-к від 31.07.2023 року, з яким вона ознайомилась 11.08.2023 року (а. с. 172, т.1, а.с. 215, т.2).

В цей же день відповідачем було винесено наказ № 194-к про оголошення простою та наказ № 195-к про визначення місця перебування ОСОБА_1 під час простою. З цими наказами ОСОБА_1 знайомитись відмовилась, про що було складено відповідні Акти № 23 (а.с.243, т.2) та № 24 (а. с. 245, т.2). Відмова від ознайомлення з наказами стала причиною того, що відповідач направив ці накази ОСОБА_1 поштою та вона їх отримала 26.08.2023 року, що нею не заперечується та підтверджено повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 219, т.2).

Роботодавцем було складено Акт про відсутність на роботі № 31 від 16.08.2023 року (а. с. 227, т.2), в якому зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 16.08.2023 року з 8 години до 12 год 30 хв. та з 13 год до 17 год.

Також відповідачем складено Акт№ 49 від 30.08.2023 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 30.08.2023 року з 8 години до 12 год 30 хв. та з 13 год до 17 год. (а. с. 228, т.2).

Отже, на підставі наданих відповідачем актів від 16.08.2023 року та від 30.08.2023 року встановлено відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом більше трьох годин у кожен із цих днів.

ОСОБА_1 , знаючи після ознайомлення 11.08.2023 року з відповідними наказами про те, що вона поновлена на роботі, будучи ознайомленою в цей же день з посадовою інструкцією, про що свідчить її підпис (а. с. 232-233, т.2), відмовилась знайомитися з наказами про оголошення простою та про визначення місця перебування під час простою.

Отримавши ці накази поштою 26.08.2023 року, ОСОБА_1 не приступила до виконання трудових обов`язків та вийшла на роботу лише 01.09.2023 року, що визнається усіма учасниками справи.

Оскільки в роботодавця не було можливості раніше з`ясувати причини відсутності ОСОБА_1 на роботі, 01.09.2023 року їй було запропоновано дати пояснення причин її відсутності як у визначеному їй місці роботи (учительській кімнаті) так і на території Кузьминецького ПАЛ , в тому числі і 16.8.2023 та 30.08.2023 року, проте вона відмовилась надати такі пояснення, про що відповідачем було складено відповідний акт № 51 від 01.09.2023 року (а. с. 229, т.2).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Отже, апеляційний суд виснує, що відповідачем доведено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі у дні, зазначені в актах № 31 від 16.08.2023 року та № 49 від 30.08.2023 року. Натомість позивачка ОСОБА_1 жодним чином не спростувала інформацію, викладену в зазначених актах, зокрема, наявності її на роботі у відповідні дні та години. Доказів відсутності позивача на роботі з поважних причин у вказані дні та години нею до судів першої та/або апеляційної інстанцій не було надано, навпаки вона не заперечувала своєї відсутності та пояснювала це тим, що вона, не оспорюючи наказ № 194-к від 11.08.2023 року про оголошення простою, вважала незаконним наказ № 195-к від 11.08.2023 року про визначення місця перебування під час простою та саме тому не ходила на роботу.

В матеріалах справи міститься два накази Кузьминецького ПАЛ під номером 225-к від 01.09.2023 про звільнення ОСОБА_1 (а.с.220, 230, т.2), які різняться тільки підставою для звільнення: в одному наказі зазначено акт № 31 від 16.08.2023 року (а.с.227, т.2), а в іншому акт № 49 від 30.08.2023 року (а. с. 228, т.2). Відповідач це пояснив тим, що спочатку вони підготували проект наказу, де підставою було вказано акт № 31 від 16.08.2023., а потім проект, де зазначено акт № 49 від 30.08.23, тому позивачка звільнена саме на підставі останнього акут, хоча на роботу вона до 01.09.2023 року не ходила.

Також позивачка, оскаржуючи звільнення на підставі наказу № 225-к від 01.09.2023 року, посилалася на те, що виносячи незаконні накази, відповідач допустив дискримінацію щодо неї з особистих мотивів, звільнення є наслідком її переслідування з боку нового директора Кузьминецького ПАЛ, який вона до березня 2023 року очолювала і який був її підлеглим (а. с. 182, т.2 на звороті).

Оцінюючи таке твердження, апеляційний суд зазначає таке:

Відповідно пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Принцип рівності трудових прав громадян України, недопущення дискримінації у сфері праці закріплений в статті 2-1 КЗпП України.

З урахуванням встановлених у справі обставин, поведінки учасників трудових відносин (як роботодавця, так і працівника), апеляційний суд виснує, що таке твердження позивачки є її власним баченням ситуації, не ґрунтується на фактах, по справі не здобуто доказів, які б свідчили про упереджене ставлення роботодавця до позивачки.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд виснує, що при видачі наказу № 225-к від 01.09.2023 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідач не допустив порушення вимог трудового законодавства, факт прогулу є доведеним, роботодавцем дотримано процедури фіксації відсутності позивачки на роботі, він намагався отримати пояснення про причини відсутності на роботі у ОСОБА_1 , вона в свою чергу не довела, що була відсутня на роботі з поважних причин, а тому все це у сукупності дає підстави виснувати, що оскаржуваний наказ не може бути визнаний незаконним та скасованим, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, однобічно віднісся до встановлення фактичних обставин справи, не дав належної оцінки усім обставинам справи у їх сукупності, що призвело до постановлення невірного рішення і в частині вимог щодо яких зараз наведені мотиви апеляційним судом, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову задоволенні вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 225-к від 01.09.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 , поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, окрім доводів про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди за незаконне її звільнення на підставі наказу № 122-к від 01.06.2023 року, які є обґрунтованими лише в частині надмірного завищення розміру моральної шкоди.

Відтак рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року підлягає скасуванню як таке, що постановлене без вірного з`ясування фактичних обставин справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з ухваленням нового судового рішення: про часткове задоволення позову, а саме з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області слід стягнути на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Оскільки рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року підлягає скасуванню, то й додаткове рішення, ухвалене у цій справі також слід скасувати.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідач сплатив 12 655 грн судового збору (а. с. 230 т. 3), позивач ОСОБА_1 понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 52 663,60 ( а.с. 170 - 171 т. 3).

З урахуванням приписів частини 1 статті 141 ЦПК України та часткового задоволення позову, з Кузьминецького ПАЛ Вінницької області на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5 266 грн понесених нею витрат на професійну правничу допомогу , а з ОСОБА_1 на користь Кузьминецького ПАЛ Вінницької області підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 11 389,95 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області про визнання протиправними наказів, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково:

Стягнути з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 5 266 (п`ять тисяч двісті шістдесят шість) гривень 36 копійок у відшкодування витрат, понесених нею на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області у відшкодування понесених ним судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 11 389,95 (одинадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 95копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Кузьминецький професійний аграрний ліцей Вінницької області, місцезнаходження юридичної особи: 23040, Вінницька область, Жмеринський район, с. Кузьминці, вул. Студентська, 30; Код .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк