КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання вимоги неправомірною,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року,

встановив:

у липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірною та незаконною вимогу відповідачки від 28 травня 2024 року про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договором позики з викладом змісту порушених зобов`язань та вимогою про їх виконання в тридцятиденний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання даної вимоги.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що 18 лютого 2015 року між ним, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої було укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальники отримали від позикодавця 52 000 доларів США строком до 18 лютого 2016 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що 04 червня 2024 року ним була отримана вимога про усунення порушення виконання зобов`язання з вказаним договором позики. Стверджував, що розмір заборгованості, вказаний у вимозі не відповідає дійсності, оскільки позикодавцем нараховані відсотки за користування позикою поза межами строку дії договору. З урахуванням викладеного позивач просив суд визнати вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу неправомірною.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 вказував, що у вимозі, про визнання неправомірною якої він просить, вказано про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов`язань, у зв`язку з чим невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка є предметом іпотеки, може призвести до її відчуження, що може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено достатніх підстав та не надано належних доказів на підтвердження того, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання можливого рішення суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що спір між сторонами не стосується квартири, оскільки в оспорюваній вимозі відповідачкою вказано про можливе звернення стягнення на іпотечне майно у випадку несплати заборгованості. Крім того, позивач вказував, що відповідачкою вже вчинялись дії щодо звернення стягнення на квартиру, однак в судовому порядку рішення про державну реєстрацію прав було скасовано, що також є підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Зі змісту поданих позовної заяви та заяви про забезпечення позову вбачається, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договору позики та договору іпотеки від 18 лютого 2015 року. 28 травня 2024 року позикодавцем ОСОБА_2 було направлено позичальникам вимогу про усунення порушень виконання зобов`язання із зазначення суми боргу, який підлягає сплаті. Позивач при цьому фактично не погоджується з розміром вимог позикодавця, у зв`язку з чим просить про визнання такої вимоги неправомірною.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовних вимогам.

В даному випадку виділені матеріали справи свідчать про те, що заявлені позивачем до застосування заходи забезпечення позову не є співмірними позовним вимогам, з якими він звернувся до суду. Так, правовідносини, предметом яких є квартира АДРЕСА_1 , виникли з укладеного між сторонами договору іпотеки, а не внаслідок направлення відповідачкою вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за договором позики. Саме по собі зазначення в оспорюваній позивачем вимозі попередження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки не свідчить про те, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру є співмірним заявленим позовним вимогам.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку задоволення позову визнання неправомірною вимоги не призведе до визнання недійсними договорів позики та іпотеки або припинення зобов`язань позивача та третіх осіб за вказаними договорами. За таких обставин підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, може призвести до утруднення виконання рішення суду, відсутні.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що заборгованість перед відповідачкою не погашена, однак він не згоден з розміром заборгованості, про який заявляє ОСОБА_2 , а тому вважає, що до моменту погашення боргу на квартиру судом має бути накладено арешт. Такі пояснення позивача свідчать про те, що шляхом накладення арешту на квартиру він має на меті уникнути можливості реалізації відповідачем звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому не заперечуючи про те, що зобов`язання за договором позики ним не виконані.

У рішенні від 19 березня 1997 року заява № 18357/91 у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом як джерело права, зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

В даному випадку позивачем вимоги щодо іпотечної квартири не заявлялись та вона не є предметом спору, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що заходи забезпечення позову, про які просить ОСОБА_1 , не є співмірними позовним вимогам.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді