Справа № 372/4793/21
Провадження № 2/369/515/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 372/4793/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року спільно проживали однією сім`єю з ОСОБА_5 . 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер внаслідок захворювання на гостру распіраторну хворобу COVID-19. Протягом періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 набули у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння, що складається з одного житлового будинку загальною площею 101,2 кв. м, житловою площею 60 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності на домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 склав заповіт, за змістом якого зазначені земельна ділянка та домоволодіння заповідалися позивачу. Зазначений заповіт є чинним. В подальшому після смерті ОСОБА_5 позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини за останнім місцем проживання ОСОБА_5 , на підставі чого було відкрито спадкову справу № 93/2021. Одночасно позивачу було повідомлено, що відповідач ОСОБА_2 також звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на право власності на частку у майні, яке було заповідане позивачу. Такі дії порушують право позивача на отримання майна за заповітом. Позивач зауважує, що до початку проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 серпня 1968 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року у справі № 752/8887/13. Фактично шлюбні відносини померлий припинив з відповідачем з 2001 року. Затягування процесу розірвання шлюбу було зумовлене незгодою відповідача на таку процедуру. Цим же рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_1 з 2001 року та ведення спільного господарства. Також даний факт був встановлений у судовому рішенні у справі № 752/12877/17. В період проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 та ведення з ним спільного господарства на підставі рішення виконавчого комітету Ходосівської сільської Ради народних депутатів від 20 грудня 2021 року № 136/1, а також Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-КВ № 085168 від 11 жовтня 2002 року було набуто земельну ділянку. Також позивач та ОСОБА_5 у 2002 році розпочали будівництво домоволодіння спільними коштами. За таких умов позивач вважає, що зазначені земельна ділянка та домоволодіння є спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5 . Позивач зауважує, що після смерті ОСОБА_5 його колишня дружина відповідач ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а саме 1/2 частини всього спільного сумісного майна подружжя.

Такі дії, на переконання позивача, порушують її право на отримання майна, нажитого фактично як спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_5 , а тому просить суд:

1.встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року.

2.визнати спільною сумісною власністю осіб, що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року до 07 квітня 2014 року та у шлюбі з 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 таке майно:

?земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

?домоволодіння, що складається з одного житлового будинку площею 101,2 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

3.визнати за позивачем право власності на 1/2 частку такого майна:

?земельну ділянку площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

?домоволодіння, що складається з одного житлового будинку площею 101,2 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

4.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

У серпні 2022 року суд отримав відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що .встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачалося. Шлюб зі спадкодавцем та ОСОБА_2 , було розірвано рішенням місцевого суду від 21 листопада 2013 року, а отже спірне нерухоме майно було придбане в період шлюбу і на нього розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя. Заперечує відповідач і проти спільного проживання позивача зі спадкодавцем, зауважуючи, що сам спадкодавець проживав у місті Києві.

У відповіді на відзив від 22 серпня 2022 року позивач зазначає, що представник відповідача, який подав відзив на позовну заяву, не підтвердив належним чином свої повноваження, а заперечення проти позовних вимог не обґрунтовані належним чином доказами.

Ухвалою від Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні 04 червня 2024 року свідок ОСОБА_6 пояснила, що з позивачем познайомилася у 2000 році, коли остання почала оформлювати землю, та перебуває у нормальних стосунках. Працювала землевпорядником, позивач та ОСОБА_5 надали довідку в 2013 році, що ведуть спільне господарство, але не перебували у шлюбі. До 2013 року вважала, що зазначені особи мають спільну дитину ОСОБА_7 . В 2014 році позивач та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. До 2013 року про ОСОБА_2 не знала і не чула. Про колишню дружину ОСОБА_5 дізналася лише після надання в 2013 році довідки. Право власності на будинок було оформлене в 2014 році.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 04 червня 2024 року пояснив, що позивач та ОСОБА_5 будувалися разом. Про ОСОБА_9 йому нічого невідомо. З ОСОБА_10 знайомі з 2001 року. У 2010-2011 роках ночували разом у будинках. Проживали по сусідству з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дружину бачив три роки тому на похороні. Старшого сина бачив, коли він забирав після смерті батька. Молодшого не бачив та не знає. Зауважив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали як сім`я.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні 04 червня 2024 року пояснив, що були з ОСОБА_1 сусідами. Про ОСОБА_2 їй невідомо нічого. Бачила, як ОСОБА_5 та ОСОБА_1 приїжджали з маленькою дівчинкою, проживали як сім`я приблизно з 2000 року.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи за його відсутності.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 11 жовтня 2002 року ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 085168, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1058.

Рішенням виконавчого комітету Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 серпня 2005 року № 95 вирішено клопотати перед районним архітектором про виготовлення технічної документації на самовільно побудований індивідуальний будинок площею 78 кв. м.

21 березня 2006 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 червня 2006 року № 182 затверджено акт державної прийоми в експлуатацію будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право власності на будинковолодіння за ОСОБА_5 та оформлено свідоцтво на право власності на житловий будинок

20 березня 2007 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2010 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею О. О., зареєстрований в реєстрі за номером 2374. За змістом заповіту ОСОБА_5 належні йому права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1045 га та на будинковолодіння на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_1 .

За змістом довідки від 25 квітня 2013 року № 266 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали з 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року у справі № 752/8887/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

07 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до Акта обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 комісія посвідчила факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 2001 року та факт спільного ведення господарства.

За змістом відповіді ГУ Голосіївського РВ в місті Києві від 04 листопада 2015 року № 2/3448 ОСОБА_5 був зареєстрований в період з 17 січня 2006 року до 17 січня 2007 року за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом Акта про непроживання громадян від 16 червня 2017 року ОСОБА_5 з 2007 року не проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі № 752/12877/17 ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

05 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І. С. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

13 травня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І. С. з заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_12 25 серпня 1968 року зареєстрували шлюб.

13 травня 2021 року ОСОБА_3 як син ОСОБА_5 відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І. С. з заявою про прийняття спадщини.

13 травня 2021 року ОСОБА_4 як син ОСОБА_5 відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова І. С. з заявою про прийняття спадщини.

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримала технічний паспорт на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

02 грудня 2021 року проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1045 га за ОСОБА_5 , присвоєно кадастровий номер :01:006:0363.

13 грудня 2021 року приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області видав довідку № 3566/02-14 про те, що наступний склад спадкоємців після смерті ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У правовідносинах, які розглядаються судом, спір стосується спадкування нерухомого майна, набутого позивачем зі спадкодавцем за умови спільної праці та перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Так предметом спірних правовідносин є земельна ділянка площею 0,1045 га, кадастровий номер :01:006:0363, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння площею 101,2 кв. м, розташоване на цій ділянці.

Для з`ясування режиму майна, який розповсюджується на зазначене майно, суду належить встановити момент набуття майна, визначити статус майна та встановити коло прав та обов`язків учасників справи і спадкодавця стосовно зазначеного майна.

11 жовтня 2002 року ОСОБА_5 отримав у власність земельну ділянку площею 0,1045 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 085168, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1058.

Станом на 11 жовтня 2002 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Водночас, позивач стверджує, що ОСОБА_5 проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вів спільне господарство, натомість з ОСОБА_2 припинив фактичні шлюбні відносини.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

За таких умов положення КпШС не визначали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зокрема в період з 01 січня 2001 року до 01 січня 2004 року слід відмовити.

Враховуючи те, що СК України, норми якого дозволяють встановлювати факт спільного проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, набрав чинності 01 січня 2004 року, то такий факт між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 можливо встановити, починаючи з 01 січня 2004 року.

Таке твердження узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2014 року суд дійшов такого висновку.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають правовим висновками Верховного Суду.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року до 21 листопада 2013 року, тобто до дня розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , суперечить приписам статті 25 СК України, оскільки такий факт не може бути встановлений під час перебування ОСОБА_5 в попередньому зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи наведене, у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю слід відмовити.

Аналогічними міркуваннями керувався Верховний Суд, зокрема, у постанові від 29 квітня 2022 року у справі № 523/6717/15.

За таких умов у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю слід відмовити.

Оскільки факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не підтвердився, то суд визнає недоведеними доводи позовної заяви про належність на праві власності ОСОБА_1 1/2 частини права власності на спірні земельну ділянку та домоволодіння, оскільки згідно з презумпцією спільного сумісного майна подружжя, яка не спростована у встановленому законом порядку, 1/2 частка у праві власності на спірні будинковолодіння та земельну ділянку належить іншому з подружжя, з яким у шлюбі перебував ОСОБА_5 на час набуття права власності на зазначені об`єкти нерухомості.

Суд надає оцінку тому, що на ім`я ОСОБА_1 складено заповіт, за яким ОСОБА_5 на випадок смерті заповідав ОСОБА_1 право власності на спірні земельну ділянку та житловий будинок, однак в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 належало право власності лише на 1/2 частину зазначеного майна.

Отже, суду належить з`ясувати можливість захисту права спадкування за заповітом ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на спадкове майно.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.

Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Суд встановив, що підставою для звернення з цим позовом стала відмова нотаріуса у видачі свідоцтва на прав на спадщину на спірне нерухоме майно.

За змістом частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Суд надає оцінку тому, що заповіт був складений спадкодавцем ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 . Водночас, спадкування нерухомого майна за заповітом не є безумовним, оскільки суду належить з`ясувати, чи стосується спадкування за заповітом кола прав та обов`язків інших спадкоємців за законом.

Так в ході судового розгляду встановлено, що до нотаріуса 13 травня 2021 року з заявами про прийняття спадщини зверталися також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

За змістом статей 48, 51 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Так до участі у справі ОСОБА_1 залучила колишню дружину спадкодавця ОСОБА_2 , водночас, спадкоємців першої черги - дітей спадкодавця до участі у справі не залучала, заява про їх залучення до участі у справі в якості відповідачів до суду не надала, незважаючи на те, що результат розгляду позовних вимог стосується кола прав та обов`язків дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які подали заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк, від прийняття спадщини не відмовлялися. Отже, позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва