ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5943/24 Справа № 204/1047/24 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І.М Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Загородній Євген Олегович, на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Райффайзен Банк, треті особи Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова Вікторія Олександрівна про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до АТ Райффайзен Банк, визначивши третіми особами Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідову В.О., на предмет зняття арешту з належного ОСОБА_2 майна: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 39799603, виданий 20 вересня 2013 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ; зняття арешту з належного ОСОБА_2 майна: земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0121 за тією ж адресою, накладений на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 39799603, виданого 04 жовтня 2013 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ, та на все майно, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 47733792, виданий 07 серпня 2015 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області, обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і на момент її смерті позивач ОСОБА_1 був неповнолітнім сином померлої та став спадкоємцем майна матері, щодо якого приватним нотаріусом 10 березня 2023 року була заведена спадкова справа № 21/2023. До складу спадщини увійшло майно, яке належало померлій ОСОБА_2 , а саме: квартира АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка із кадастровим номером :02:006:0121, розташована за тією ж адресою.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 39799603, виданий 20 вересня 2013 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ, на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 39799603, виданого 04 жовтня 2013 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ, та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 47733792, виданий 07 серпня 2015 року Дніпровським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області, що унеможливлює реалізувати позивачеві його права на оформлення спадщини, враховуючи, що арешти накладались в забезпечення виконання рішення суду, проте, виконавчі провадження на примусовому виконанні не перебувають, завершені у 2016 році та є знищеними.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за відсутності підстав для зняття арешту при завершеному виконавчому провадженні, адже боржником ОСОБА_2 за життя погашення заборгованості не було виконано, а повернення виконавчого листа стягувачу не є підставою для такого зняття арешту, враховуючи, що позивач успадкував після матері як права, так і обов`язок з погашення такої заборгованості та виконання судового рішення.

Не погоджуючись зі вказаним рішення суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що дане судове рішення є незаконним, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовані норми ст.1281, 1282 ЦК України та не з`ясовано, чи входить до складу спадщини борг за судовим рішення, коли строк пред`явлення виконавчого документу пропущений стягувачем, та чи допускають правовідносини правонаступництво, що призвело до порушення норм матеріального права та є підставою для задоволення вимог позову.

У червні 2024 року АТ Райффайзен Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що рішення суду є правомірним, законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не можуть бути задоволені, оскільки апелянтом не доведено обставин, на які він посилається у скарзі, при тому, що виконання судового рішення є обов`язковим та ОСОБА_2 за життя мала перед кредитором значний розмір заборгованості, в забезпечення виконання чого правомірно виконавцем накладався арешт на її майно, для зняття якого на тепер підстав немає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню зі зміною обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Петриківського райсуду від 12 липня 2011 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/700130/3133/82 від 11 грудня 2007 року в розмірі 117094,77 грн було звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком від імені ОСОБА_2 .

Відповідно відомостей із Державного реєстру речових прав, 27 вересня 2013 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно виконавчого провадження № 39799603, виданий 20 вересня 2013 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції ( а.с.9).

04 жовтня 2013 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на земельну ділянку, кадастровий номер 020060121, в АДРЕСА_1 , відповідно виконавчого провадження № 39799603, виданий 04 жовтня 2013 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції ( а.с.9-10).

06 грудня 2013 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на все нерухоме майно ОСОБА_2 , відповідно виконавчого провадження № 40640859, виданий 03 грудня 2013 року Красногвардійським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції ( а.с.9-10).

14 листопада 2014 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на все нерухоме майно ОСОБА_2 , відповідно виконавчого провадження № 45394490, виданий 12 грудня 2014 року Красногвардійським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції.

10 серпня 2015 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на все нерухоме майно ОСОБА_2 , відповідно виконавчого провадження № 47733792, виданий 07 серпня 2015 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції.

27 червня 2018 року був накладений арешт і оголошена заборона на його відчуження на все нерухоме майно ОСОБА_2 , відповідно виконавчого провадження № 55663758, виданий року Чечелівським відділом державної виконавчої служби міста Дніпро (а.с.11).

Ухвалою Дніпровського райсуду м. Дніпродзержинська від 29 липня 2008 року накладався арешт на житловий будинок в АДРЕСА_1 . На виконання цієї ухвали суду було відкрито виконавче провадження 01 серпня 2008 року (а.с.12).

Боржник ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13).

10 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 , як син ОСОБА_2 та спадкоємець першої черги спадкування, звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.15).

Як вбачається із довідки Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на примусовому виконанні у відділі у період з 16 вересня 2013 року по 20 лютого 2015 року та з 04 червня 2015 року по 16 вересня 2016 року перебували виконавчі провадження №39799603 та №47733792 з виконання виконавчого листа №2-185 виданого 01 серпня 2011 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь AT «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 117094,77 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок).

В ході примусового виконання рішення, державним виконавцем було застосовано арешт майна боржника. У зв`язку з неможливістю проведення примусової реалізації земельних ділянок протягом 2014-2015 та 2015-2016 років, виконавчі провадження були завершені виконавцем відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону 1999 року, зі змінами та доповненнями) у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувану без виконання.

Завершення виконавчого провадження з даної підстави не передбачає вжиття заходів щодо зняття арешту з майна (коштів) боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

Матеріали зазначених виконавчих проваджень знищені відповідно до п.2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5, зареєстрованого в МЮУ 08.06.2017 за №699/30567, у зв`язку із закінченням передбаченого законодавства терміну його зберігання, на підставі розпорядчого документу керівника відділу ДВС (а.с.16).

Із наведених доказів вбачається, що боржником ОСОБА_2 за життя щодо погашення заборгованості не було виконанні зобов`язання перед відповідачем.

Оскільки боржник не виконав судове рішення, то при поверненні виконавчого листа державний виконавець не мав підстав для зняття арешту, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав того, що у державного виконавця не було підстав для зняття арешту при поверненні виконавчих листів стягувачу, адже це не є предметом цього позову.

Натомість, колегія суддів вважає за необхідне застосувати, в силу вимог ст. 263 ЦПК України, судову практику Верховного Суду з розгляду аналогічних справ.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на порушення своїх прав, оскільки не має можливості успадкувати майно після матері ОСОБА_2 через накладені на її майно арешти як державними виконавцями, так і за ухвалою суду, посилаючись на статті 321, 391 ЦК України та статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22).

Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до банку, в інтересах якого накладались арешти, які просить зняти для можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини, однак відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» останній не заявив вимоги про визнання права власності на спадкове майно, адже питання про оформлення свого права власності за ОСОБА_1 на таке майно ще не вирішено, а судове рішення, де боржником була мати позивача, про звернення стягнення на майно не виконано.

Отже, слід зазначити, що у зазначеному випадку законом передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права ОСОБА_1 , яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі №463/2924/22, а на момент розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 ще і в постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі №725/3352/23.

Вище наведене спростовує доводи апелянта про те, що він, як спадкоємець своєї матері, не може відповідати за невиконаним рішенням суду у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу та фізичним знищенням виконавчих проваджень за спливом строку їх зберігання, оскільки, в силу ст.1216,1218 ЦК України, він є спадкоємцем, який прийняв спадщину з часу її відкриття, тобто в момент смерті матері, з 15 листопада 2016 року, а у стягувача за судовим рішенням зберігається право на поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання, де боржником була ОСОБА_2 .

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано характер спірних правовідносин, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права, а, відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, посилаючись на правомірність дій державного виконавця при вжитті арештів та відсутності підстав для їх скасування з поверненням виконавчих листів стягувачу, не вирішуючи питання належності способу захисту порушеного права позивача, як спадкоємця.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Загородній Євген Олегович задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна