Житомирський апеляційний суд
Справа №511/967/24 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №511/967/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Літвин О.О. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_2 помилково перераховані грошові кошти у розмірі 43 740,00 грн.

Ухвалою Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

26 серпня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позову, у якій просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі. Також у заяві зазначено, що наслідки відмови від позову та наслідки закриття провадження у справі їй відомі та зрозумілі.

11 вересня 2024 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшла заява про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 61 500,00 грн.

Ухвалою Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року заяву ОСОБА_6 про відмову від позову задоволено та закрито провадження у справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Заяву представника відповідача, адвоката Демченка Я.В. про відшкодування судових витрат задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 61 500 грн. Роз`яснено, що в разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на професійну правову допомогу представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати в частині задоволення заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про відшкодування судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 61 500 грн і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала в частині стягнення витрат на професійну правову допомогу є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що визначений відповідачем та стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 65 000 грн є неспівмірним із фактично наданими адвокатом послугами, а їх вартість суттєво завищеною. Також вказує, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним по відношенню і до складності справи та розміру позовних вимог (40 000 грн) від яких сам же позивач і відмовився. При тому зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, оскільки сторона відповідача не надала належних документів, які б підтверджували витрати на правничу допомогу у розмірі 65 000 грн., оскільки відповідач надав лише копії договору про надання правничої допомоги та акт приймання-передачі наданих послуг, проте в порушення вимог Цивільного кодексу України договір не містить істотної умови ціни послуг, зокрема ціна послуг «заявилась» у відповідача лише в акті приймання передачі наданих послуг, який по суті є документом, що свідчить про факт прийому-передачі результату послуг, також відповідачем не було надано рахунків на оплату послуг адвоката. Між тим, наявний у справі договір про надання правничої допомоги не містить умов щодо строків оплати, а є лише посилання на окрему додаткову угоду, яка не була надана суду першої інстанції. За таких умов, стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 65 000 грн є необґрунтованим. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про відшкодування судових витрат.

11 жовтня 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що внаслідок надання професійної правової допомоги відповідачу вдалося припинити протиправні дії позивача. Вказує, що позивач, третя особа були обізнані про подане відповідачем клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу, однак не заперечували проти його задоволення, не стверджували про будь-яку неспівмірність, не надавали пояснень чи заперечень, так само як і клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з урахуванням недобросовісної поведінка позивача та з урахуванням норм процесуального права, зокрема ст. 137 ЦПК України. Зазначає, що договір про надання правової допомоги містить п. 5.1, згідно якого розмір гонорару адвоката встановлюється в окремій додатковій угоді до договору. Вказує, що між адвокатом та відповідачем вказана додаткова угода була укладена 30 квітня 2024 року і відповідно не надавалася суду першої інстанції, оскільки її положення повністю дублюються в акті прийому-передачі робіт від 09.09.2024. Зазначає, що розмір витрат на правову допомогу є співмірним із фактично наданими послугами, що враховано в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується в частині витрат на правничу допомогу, тому в іншій частині колегією суддів не переглядається на предмет законності та обгрунтованості.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відтак у разі закриття провадження у справі вимоги відповідача про компенсацію здійснених ним витрат підлягають задоволенню лише у разі необґрунтованих дій позивача, або у випадках зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони.

Відповідно до вищевказаних норм сам по собі факт закриття провадження у справі не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежного від обґрунтованості позову.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц (провадження №61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18 (провадження №61-10254св20).

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що покладення судових витрат на позивача у разі закриття провадження чи залишення позову без розгляду можливе за умови доведення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій або зловживання позивачем чи його представником процесуальними правами. Під такими діями слід розуміти завідомо безпідставне або штучне ініціювання судового провадження за відсутності реального спору, вчинення позивачем свідомих недобросовісних дій, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі №741/1681/17 (провадження №61-48179 св18) Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18 зазначено, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

При цьому, із системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні правові позиції є усталеними і викладені зокрема в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі №543/408/17.

Отже, при застосуванні частин п`ятої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи (зокрема витрат на професійну правничу допомогу), у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку доведення стороною та встановлення судом необґрунтованості дій позивача.

Відтак відповідно до приписів частини п`ятої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема:

- чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов;

- чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору;

- чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача;

- чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Близька за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, від 24.03.2021 у справі №922/2157/20, від 21.01.2020 у справі №922/3422/18, від 26.04.2021 у справі №910/12099/17, від 19.04.2021 у справі №924/804/20.

Колегія суддів враховує, що ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі №905/121/19, від 13.05.2021 у справі №910/16777/20, від 15.09.2021 у справі №902/136/21, від 18.01.2022 у справі №922/2017/17) очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 142 ЦПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Разом з тим, колегія суддів акцентує, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача» (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановлював зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_1 , не застосовував до неї будь - яких заходів у зв`язку із зловживанням правами відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України.

Також, суд не встановив ознак необґрунтованих дій ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 .

Відмова від позову за заявою позивача є практичною реалізацією принципу диспозитивності цивільного судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів виходить з того, що подання позову (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) у даній справі не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою.

Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про залишення позову без розгляду, чи то відмову від позову у справі не підтверджує ані відсутність спору позивача з відповідачем, ані відсутність предмета спору, ані свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2024 року у справі №905/1840/21.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, кожна особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести як необхідність в понесенні таких витрат та їх розмір, а також і необґрунтованість дій позивача, саме з наявністю яких закон пов`язує процесуальну можливість компенсації на користь відповідача.

При цьому, представником відповідача не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача були нею здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

В даному випадку, відповідачем при заявлені вимоги про відшкодування понесених по справі судових витрат не було доведено необґрунтованості дій позивача, що виключає стягнення такої компенсації в розумінні ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, а також її дії, спрямовані на захист свого, як вона вважає, порушеного права, не свідчать про зловживання нею своїми процесуальними правами й не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою її обов`язок відшкодувати понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, відсутні підстави для відшкодування витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, ухвала в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 вересня 2024 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді