КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8733/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Шаповал Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року у складі судді Сенька М.Ф.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив:

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу марки «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 132 259 грн 50 коп;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на майнових прав за договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно № 368/ФЗІ-17 від 13 листопада 2017 року на об`єкт будівництва: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 Святошинському районі м. Києва;

- судові витрати покласти на відповідача.

26 липня 2022 року з позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, а саме: визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів, що були сплачені ним під час перебування у шлюбі з відповідачкою, згідно договору фінансового лізингу за № ФЛ20220000 від 29 травня 2020 року, посвідченим 29 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хильою О.В. за реєстровим № 612, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , та про визнання за відповідачкою права власності на частку цих коштів в сумі 43 311 грн, в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони не можуть досягти згоди щодо поділу заявленого спільного майна, набутого в період шлюбу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , одночасно припинивши право ОСОБА_1 на цю частку майнових прав. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 132 259 грн 50 коп компенсації за відступлення частки у праві власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, та 7 264 грн судового збору, а всього стягнути 139 523 грн 50 коп. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Шаповал О.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року, просить скасувати його та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з висновками суду, що договір фінансового лізингу, який містить умови договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежів та за яким позивач отримає право власності - не є майновим правом, сторона відповідачки не погоджується.

Вважає, що суд помилково встановив, що поділу підлягає лише наявне на час поділу майно - право на автомобіль «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 264 519 грн та майнові права на двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначено, що позивач отримав права на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (де на даний час проживає відповідачка та діти) у зв`язку з наявністю сім'ї (дружини та дітей).

Посилається на те, що судом не враховано, що відповідачка та діти вправі користуватися об`єктом лізингу (який є договором купівлі-продажу) до набуття права власності на об`єкт лізингу позивачем. Іншого житла у відповідачки та дітей немає.

Крім того вважає, що районний суд помилково не врахував при поділі майна права відповідачки на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , набуті позивачем у шлюбі.

Також вказує, що при ухваленні рішення судом не враховано, що кредитний договір з ПАТ «КБ «ГЛОБУС» укладено відповідачкою і відповідальність за його виконання лежить на відповідачці та на час розірвання шлюбу по кредитному договору обліковувалась заборгованість за тілом кредиту в сумі 135 229 грн 28 коп.

Зазначено, що суд визнавши за позивачем право власності на частку майнових прав на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не встановив що позивач має сплатити частину тілу кредиту за кредитним договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог від 26 липня 2022 року та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, що викладені у заяві про збільшення позовних вимог від 26 липня 2022 року.

Скаржник вказує, що оскаржуване рішення тотожне із скасованим заочним рішенням від 13 лютого 2023 року, а тому вважає що мотиви та доводи, якими керувався суд першої інстанції при відмові у задоволенні позовних вимог в повному обсязі є аналогічними.

Зазначено, що доцільним та справедливим визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя саме грошові кошти в сумі 86 621 грн 76 коп, що були сплачені позивачем під час перебування в шлюбі з відповідачем згідно укладеного договору фінансового лізингу за № ФЛ202000020 від 29 травня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хильою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 612.

Вважає, що відповідач має право приватної власності на загальної суми сплачених внесків (грошових коштів) в сумі 43 311 грн згідно укладеного договору фінансового лізингу за № ФЛ202000020 від 29 травня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хильою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 612.

Заслухавши доповідь-судді, пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Як видно зі справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2007 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року (а.с. 10, 11 т.1).

Від шлюбу мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, на ім`я ОСОБА_1 06 липня 2016 року зареєстровано автомобіль "Volkswagen Touareg", 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 17 т.1).

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 належать майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , які набуті за рахунок кредиту в сумі 837 220 грн, що був наданий їй ПАТ "КБ "ГЛОБУС" на умовах кредитного договору "Придбання нерухомості" № 368/ФК-17 від 13 листопада 2017 року. Станом на 29 листопада 2021 року. Вказані майнові права були також обтяжені іпотекою, відповідно до договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно № 368/ФЗІ-17 від 13 листопада 2017 року (а.с. 12-16 т.1).

Відповідно до договору фінансового лізингу № ФЛ202000280 від 29 травня 2020 року Державна іпотечна установа передала ОСОБА_2 у володіння та користування квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 46-52 т.1).

Згідно довідки Державної іпотечної установи № 1535/6/3 від 21 липня 2022 року убачається, що у період з 29 травня 2020 року по 10 листопада 2021 року ОСОБА_2 сплачено 86 621 грн 76 коп в рахунок погашення основного боргу за вказаним договором фінансового лізингу (а.с. 54 т.1).

Ухвалюючи рішення за наслідками розгляду позовних вимог ОСОБА_2 , районний суд вказав, що по суті спору поділу підлягають автомобіль та майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , остільки їх придбано в період шлюбу й вони є спільним майном подружжя.

В частині вимог, що стосується квартири АДРЕСА_2 , районний суд виходив з того, що вона не може бути предметом поділу за договором фінансового лізингу, оскільки фактично вказаний договір, з огляду на його зміст, є змішаним договором, який містить умови договору найму (оренди) квартири, та договору купівлі-продажу квартири з розтроченням платежів. Такі договори не передбачають набуття майнових прав на квартиру в розумінні "права очікування".

Крім того, судом першої інстанції також вказано, що оскільки поділу підлягає лише наявне на час поділу майно, а відтак кошти сплачені за договором фінансового лізингу не можуть бути об`єктом поділу. До того ж сам позивач вказує, що лізингові платежі сплачені за рахунок спільних коштів сім`ї, а тому підстав визнавати цей факт в судовому порядку не має.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Заявляючи позов з урахуванням змін ОСОБА_2 просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та стягнути з неї грошову компенсацію вартості частини вказаного транспортного засобу в розмірі 132 259 грн 50 коп.

Убачається, що спірний автомобіль було придбано позивачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Убачається, що районним судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 132 259 грн 50 коп компенсації за відступлення частки у праві власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Touareg», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Такий висновок районного суду є обґрунтований та прийнятий на підставі закону, який регулює спірні відносини.

Обґрунтовано районний суд задовольнив також позов в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , одночасно припинивши право ОСОБА_1 на цю частку майнових прав.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 належать майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , які набуті за рахунок кредиту в сумі 837 220 грн, наданого їй ПАТ "КБ "ГЛОБУС" згідно кредитного договору № 368/ФК-17 від 13 листопада 2017 року зі строком їх повернення до 12 листопада 2037року (а.с. 21, 22, 160-188 т.1).

Установлено, що згідно договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно № 368/ФЗІ-17 від 13 листопада 2017 року вказані майнові права були обтяжені іпотекою (а.с. 12-16, 152-159 т.1).

Відповідно до п.2.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та сама квартира після здачі в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів.

Згідно п.2.3.5 указаного договору предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності з ОСОБА_2 . Для вчинення правочину надано заяву ОСОБА_2 про його згоду на передачу майнових прав в іпотеку, справжність підпису якого за заяві засвідчено Нечитайло Г.В. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 13 листопада 2017 року за реєстровим №592 (а.с.154 т.1).

Отже, майнові права ОСОБА_1 набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу та за рахунок коштів, наданих ПАТ «КБ «ГЛОБУС» у кредит, за згоди чоловіка ОСОБА_2 , у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку що відповідачці на момент розгляду справи, як інвестору, належать майнові права на об`єкт нерухомого майна, що перебуває на стадії будівництва -двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а тому майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55ц13, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на автомобілі та квартири, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 та з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року в справі № 61-13617св18.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 зроблено висновок, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже законодавцем передбачено врахування судом боргових зобов`язань під час поділу майна подружжя.

Разом з тим, твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при вирішенні спору про поділ майнових прав на нерухоме майно судом не враховано що ці права набуто за кредитні кошти на умовах укладеного відповідачкою з банком договору, й частина тіла кредиту підлягала стягненню судом з позивача колегія суддів відхиляє.

Так, відповідно до довідки, виданої АК «КБ «ГЛОБУС» заборгованість відповідачки за кредитними зобов`язаннями згідно кредитного договору № 368/ФК-17 від 13 листопада 2017 року станом на 17 липня 2023 року відсутня й порядок повернення кредитних коштів виглядає наступним чином: з суми наданого кредиту 837 220 грн погашено - 701 990 грн 72 коп, залишок заборгованості за тілом кредиту становить 135 229 грн 28 коп; сума нарахованих та сплачених відсотків 381 562 грн 36 коп, сума прострочених відсотків - 0 (а.с.150,151 т.1).

Отже, зміст довідки свідчить про виконання позичальником кредитних зобов`язань станом на 17 липня 2023 року. Між тим інформація щодо залишку боргу станом на дату вирішення судом спору відсутня.

Окрім цього, підлягає врахуванню й наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Установлено, що ОСОБА_1 по справі позовних вимог не заявляла.

За таких обставин посилання ОСОБА_1 про те, що майнові права на нерухоме майно, що є об`єктом незавершеного будівництва було поділено з урахуванням сплаченого відповідачкою кредитного боргу значення для вирішення даного спору не мають, остільки в даній справі не вирішувалося питання поділу боргових зобов`язань, відповідачка таких вимог не заявляла.

Безпідставними апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необґрунтовану судом відмову в задоволенні вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя кошти, сплачені під час шлюбу на виконання умов договору фінансового лізингу та визнання за відповідачкою права власності на їх частину, враховуючи таке.

Як установлено, на підставі договору фінансового лізингу № ФЛ202000280 від 29 травня 2020 року Державна іпотечна установа (лізингодавець) передала ОСОБА_2 (лізингоодержувачу) у строкове платне володіння та користування квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 1 924 930 грн, що належить лізингодавцю на праві власності та зобов`язалася передати її у власність лізингоодержувачу на умовах, визначених договором - після повного виконання умов договору зі строком його дії до 01.05.2040 (а.с.46-53 т.1).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом набуття права власності за договором згідно із вимогами ч. 1 ст. 334 ЦК України у набувача майна виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 8 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Убачається, що лізингоодержвачем за договором фінансового лізингу є ОСОБА_2 й згідно даних долученої до справи довідки за період з 29 травня 2020 року по 10 листопада 2021 року на виконання умов договору сплачено 86 621 грн 76 коп (а.с.54 т.1).

А тому правомірним є висновок суду, що права на спірну квартиру до виконання лізингоодержувачем всіх умов договору квартира залишається у власності лізингодавця, а відтак не може бути предметом поділу.

Не можуть бути об`єктом поділу та набуття у власність подружжя й кошти, сплачені за договором фінансового лізингу, остільки майном подружжя, що підлягає поділу, може бути лише реально існуюче майно (речі), в той час як лізингові платежі, внесені на рахунок лізингоодержувача трансформувалися у погашення боргових зобов`язань за договором.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування суди права позивачки на квартиру АДРЕСА_7 , як на майно, набуте у шлюбі.

При цьому, апеляційний суд виходить з відсутності заявлених по справі вимог ОСОБА_1 , а також враховує умови договору фінансового лізингу, відповідно до яких власником зазначеної квартири є лізингодавець - Державна іпотечна установа, що виключає визнання нерухомого майна спільним майном подружжя до повного виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до умов договору, лізингодавцем надано згоду на те, що в предметі лізингу можуть бути зареєстровані та проживати сторони по справі й їх діти, а також указані особи набувають рівні права та обов`язки щодо користування предметом лізингу (п.3.1договору) (а.с.47 т.1).

Таким чином, доводи апеляційних скарг є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Шаповал Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: