Дата документу 12.12.2024 Справа № 333/4273/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4273/24 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Провадження №22-ц/807/2164/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Лопатка Володимира Миколайовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами по справі було розірвано в 2017 році.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

На теперішній час ОСОБА_3 є повнолітньою, однак навчається на 3 курсі спеціальності 223 «Медсестринство» освітньо-професійної програми «Лікувальна справа» КЗ «Чернігівський базовий фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради, на денній формі навчання за кошти фізичних та юридичних осіб.

Відповідач у вихованні спільної доньки участі не приймає та фінансово не забезпечує, хоча має таку можливість, оскільки офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення нею 23-річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 07 травня 2024 року, до закінчення навчання останньою, але не більше як до досягнення нею 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , представник, адвокат Лопатка Володимир Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині визначення розміру аліментів та термінів їх стягнення, визначивши: аліменти у розмірі 1/10 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 07 травня 2024 року, до закінчення навчання у Комунальному закладі «Чернігівський базовий фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради, а саме до 30 червня 2025 року.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач піклується про своїх батьків, які є непрацездатними. Також апелянт наголошує на тому, що він несе додаткові витрати на закупівлю необхідного обладнання при виконанні своїх військових обов`язків.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представник, адвокат Тібеж К.І. зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні врахував позицію відповідача, стягнувши аліменти в розмірі 1/6 частки всіх доходів відповідача. На підставі указаного просить залишити апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про захист прав споживачів, у яких ціна позову не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що предметом позову в цій справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів, часткове визнання відповідачем позовних вимог, а також те, що, відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, повнолітню доньку, яка продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати до досягнення нею двадцяти трьох років, вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_3 , у зв`язку з продовженням навчання останньою, у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 07 травня 2024 року, оскільки, на підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, до закінчення навчання останньою, але не більше як до досягнення нею 23 років.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 17 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2017 року (а.с.22).

Відповідно до свідоцтва про народження від 10 травня 2006 року серії НОМЕР_1 , актовий запис №524, сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 19 серпня 2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 30 відсотків усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 червня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.92-93).

ОСОБА_3 навчається на третьому курсі денної форми навчання за спеціальністю 223 «Медсестринство» в КЗ «Чернігівський базовий фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради. Термін навчання з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року. Зазначена обставина підтверджується договором про надання освітніх послуг закладом фахової перед вищої освіти №10, укладеного 03 серпня 2021 року між КЗ «Чернігівський базовий фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради та ОСОБА_2 , та довідкою №25 від 08 лютого 2024 року, виданою вказаним комунальним закладом (а.с.17, 66-69).

Відповідно до вказаного договору, загальна вартість навчання становить 91080 грн, з яких один навчальний семестр - 11385 грн.

Позивач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с.7, 11).

Як вбачається з довідки про доходи №5218 2722 3226 1559, позивач отримала пенсію за період з січня 2024 року по квітень 2024 року на загальну суму - 11480 грн (а.с.12).

Відповідно до довідки форми ОК-5, ОСОБА_2 отримала від ТОВ «Компанія Фінікс ЛТД» за період з січня 2024 року по березень 2024 року - 15595 грн. Довідка сформована 24 квітня 2024 року, у зв`язку з чим дохід позивача відображений по березня 2024 року, включно (а.с.8-10).

На підставі викладеного, середній дохід за період з січня 2024 року по квітень 2024 року у ОСОБА_2 складав 8068,33 грн (11480/4 + 15595/3).

Відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, щомісячно отримує заробітну плату.

Як вбачається із довідки про грошове забезпечення за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року, загальна сума доходів за 4 місяця у ОСОБА_1 становить 213434,24 грн. Тобто, середньомісячний дохід відповідача становив 53258,56 грн (213 434,24 /4) (а.с.48).

Згідно зі ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (у редакції Закону України від 17 травня 2016 року № 1370-VIII, далі - СК України), яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною першою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів осягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.

У частині третій статті 199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Таким чином, з указаного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язанні обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За нормами ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 , студентка денної форми навчання 3 курсу спеціальності «Медсестринство», освітньо-професійна програма «Лікувальна справа» на контрактній основі Комунального закладу «Чернігівський базовий фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради, строк навчання закінчується 30 червня 2025 року.

В позовній заяві зазначено, що ОСОБА_3 повністю знаходиться на утриманні позивача, усі витрати, пов`язані з навчанням, придбанням одягу, продуктів харчування, канцелярії здійснюються матір`ю - ОСОБА_2 .

Отже, повнолітня ОСОБА_3 продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Посилання в апеляційній скарзі на перебування непрацездатних батьків на утриманні відповідача відхиляються судовою колегією, оскільки сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що його мати - ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_5 потребують матеріальної допомоги.

Колегія суддів доходить висновку, що оскільки матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що за станом здоров`я ОСОБА_1 не може працювати, інших осіб на утриманні не має, тому спроможний надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці ОСОБА_3 , яка продовжує навчання.

Крім того, визначений в оскаржуваному рішенні розмір аліментів - 1/6 частка заробітку (доходу), ураховуючи середньомісячний дохід відповідача за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2024 року - 53258,56 грн, становитиме 8876,43 грн.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для ще більшого зменшення розміру аліментів, визначеного судом першої інстанції в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача, оскільки такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку повнолітньої доньки відповідача, яка продовжує навчання.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував, що повнолітня дочка відповідача, яка навчається в коледжі, свого доходу не має, а позивачка самостійно її утримувати не може, а тому вона потребує матеріальної допомоги для належного її життєзабезпечення (харчування, гігієни, лікування), навчання та побуту і стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, а відповідач має можливість надавати таке утримання. Зворотного ним не доведено.

Отже присуджений судом першої інстанції розмір у вигляді 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) є таким, що забезпечуватиме інтереси ОСОБА_3 , на користь якої вони будуть стягуватися, та не призведе до погіршення майнового стану платника аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до підпунктів «б» "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Окрім того, 02 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тібеж К.І. подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила стягнути з апелянта на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, які складаються з:

-ознайомлення та вивчення апеляційної скарги ОСОБА_1 - 1 година;

-надання усних консультацій клієнту та роз`яснень з правових питань - 0,5 години;

-вивчення судової практики - 0,3 години;

-написання та подання відзиву на апеляційну скаргу - 2,5 години;

-підготовка та відправлення відзиву на апеляційну скаргу - 0,5 години.

Означені послуги погоджені сторонами у Акті № 2 приймання-передачі наданої правової допомоги від 23 листопада 2024 року та підписані без зауважень.

Також стороною позивача надано копію Договору № 9/24-ц про надання правової (правничої) допомоги від 03 травня 2024 року, укладений між адвокатом Тібеж К.І. та ОСОБА_2 , копію Додаткової угоди № 1 від 22 листопада 2024 року до Договору № 9/24-ц про надання правової (правничої) допомоги від 03 травня 2024 року,платіжну інструкцію Р24AD6695 про переказ власних коштів платником ОСОБА_2 отримувачу Тібеж К.І. на суму 2500 грн.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Вирішуючи заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Тібеж К.І. про стягнення з апелянта на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в зазначеній адвокатом сумі, колегія суддів ураховуючи складність та конкретні обставини справи, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та їх характер, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, встановлені обставини, надані позивачем докази, приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 2500,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Лопатка Володимира Миколайовича -залишити без задоволення

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 12 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.