Номер провадження: 22-ц/813/5338/24
Справа № 496/6239/23
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2024 року, ухвалене Біляївським районним судом Одеської області у складі: судді Горяєва І.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій Нерубайської сільської ради,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 26.09.2018 та 01.07.2019 позивач звертався до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області із письмовими заявами про виділення йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішеннями Нерубайської сільської ради № 559-УІІ від 24.10.2018, № 650-УІІ від 04.06.2019, № 697-УІІ від 22.08.2019, та № 877-УІІ від 27.08.2020 було відмовлено у виділенні земельної ділянки.

Бездіяльність ради за його зверненням від 26.09.2019 встановлена рішенням Одеського окружного адміністративного суду (справа № 420/6354/16), який зобов`язав Раду розглянути заяву позивача від 26.09.2018.

04.06.2019 Нерубайська сільська рада на виконання зазначеного судового рішення 30.01.2019 ухвалила рішення № 650-У1, яким відмовила позивачу у виділенні йому вільної земельної ділянки з підстав ненадання до заяви графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце її розташування.

Через бездіяльність Ради позивач 01.07.2019 повторно звернувся до Нерубайської сільської ради за наданням дозволу на виготовлення землевпорядної документації, однак йому рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 697-УП від 22.08.2019 знову було відмовлено у наданні вищезазначеного дозволу.

Вказане рішення Ради стало предметом оскарження з боку позивача, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 (справа № 420/1652/20), залишеним без змін постановою 5 ААС від 05.08.2020 і ухвалою ВС від 19.08.2020, визнав протиправним та скасував вказане вище рішення Нерубайської сільської ради № 697-У11 від 22.08.2019 та зобов`язав Нерубайську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з врахуванням висновків суду.

На виконання такого судового рішення Нерубайська сільрада повторно розглянула заяву-клопотання ОСОБА_1 від 01.07.2019 та прийняла рішення № 877-У11 від 27.08.2020, яким знову відмовила заявнику у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з підстав затвердження 27.08.2020 (в той же день) проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки гр. ОСОБА_2 згідно рішення № 878-У11.

Тобто рішенням Нерубайської сільської, ради № 878-УІІ від 27.08.2020 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_2 та проведено державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер: :02:001:2374,площею 0,6 га, хоча раніше Рада вже відмовляла позивачу у наданні дозволу саме через виділення земельної ділянки іншому мешканцю с. Нерубайське, що скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 по справі № 420/1652/20, і станом на час ухвалення такого рішення спірна земельна ділянка ще не перебувала у власності іншої особи і приписами Закону України № 497/У111 від 02.06.2015 передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим законом рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь зберігають чинність протягом 2-х років, і також з огляду на порядковий номер ухвалених радою рішень.

Також позивач посилається на Постанову у справі № 420/5297/21 від 18.08.2023 П`ятого апеляційного адміністративного суду, яким рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року скасоване та його позовні вимоги до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 задоволено та визнано противним та скасоване рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 27.08.2020 № 877-У11 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у власність» та зобов`язано Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області вирішити питання про виділення позивачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради надати дозвіл на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 27.08.2020 № 877-ІІ, єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є «затвердження 27.08.2020 проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки іншому мешканцю с. Нерубайське ОСОБА_2 » (рішення№ 878-УІІ). При цьому, фактично аналогічна підстава для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою була зазначена сільрадою (відповідачем) і в своєму попередньому рішенні від 22.08.2019 № 697-VII, яке, було скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 р. по справі № 420/1652/20.

Тому просив суд витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер :02:001:2374, площею 0,6 га та скасувати державну реєстрацію від 23.11.2020 Державний реєстратор Буран Наталія Мирославівна, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, Одеська область, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:210; тип об`єкта: земельна ділянка Кадастровий номер: :02:001:2374, Опис об`єкта: площа(га) 0,06; Номер відомостей про речове право: 39431622; Тип речового права: право власності; Розмір частки: 1/1; Власники: ОСОБА_2 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій залишено без задоволення.

ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, вважає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції не дослідив постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду справа № 420/5297/21 від 18 серпня 2023 року, якою визнано протиправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 27.08.2020 № 877- VII та зобов`язано Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області вирішити питання про виділення позивачу земельної ділянки будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення земельної документації. Як вбачається з рішення від 27.08.2020 № 877- VII, єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є затвердження 27.08.2020 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншому мешканцю с. Нерубайське ОСОБА_2 . Аналогічна підстава для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою була зазначена сільрадою і в своєму попередньому рішенні від 22.08.2019 № 697 -VII, яке було скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 по справі №420/1652/20 (залишенням без змін постановою 5ААС від 05.08.2020 і ухвалою Верховного Суду від 19.08.2020).

Нерубайська сільська рада, приймаючи рішення № 877- VII від 27.08.2020 порушило ст. 118 ЗК України, Закон №497-VIII та вчинила пряму дискримінацію щодо ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції не взяв до уваги постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду справа №420/5297/21 від 18.11.21 , якою встановлено « якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки «ненормативного акта» та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності такого рішення, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації цього рішення суб`єкта владних повноважень».

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судове засідання сторони, повідомлені належним чином, не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_3 належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (представник як користувач Електронного суду, про що свідчить довідка про доставку електронного документу 10.10.2024 0:29:46).

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно витягу з рішення № 746-VI Нерубайської сільської ради надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Рішенням Нерубайської сільської ради № 650-VIІ від 04.06.2019 вирішено відмовити ОСОБА_1 у виділенні вільної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та надані дозволу на виготовлення землевпорядної документації, у зв`язку з ненаданням до заяви графічних матеріалів, на яких зазначено бажана місце розташування земельної ділянки (а.с. 7).

Як вбачається з витягу з рішення № 697-VIІ від 22.08.2019, вирішено відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1 рішенням сесії сільської ради №746- VIІ від 06.06.2014 виділена жителю с. Нерубайське (а.с. 8).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.08.2023, земельна ділянка кадастровий номер :02:001:2374, площею 0,6 га належить відповідачу ОСОБА_2 . Для державної реєстрації такого права стало рішення органу місцевого самоврядування, Витяг, серія і номер: 878-У11, виданий 27.08.2020, видавник Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з невідповідності обраного позивачем способу захисту своїх прав, оскільки право витребувати свої майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, належить лише власнику (ст. 387 ЦК України), а докази права власності позивача на спірну земельну ділянку відсутні, як відсутні і докази того, що відповідач протиправно заволодів такою і оскарження рішення щодо відведення земельної ділянки відповідачу.

Отже, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу витребування позивачем ОСОБА_1 у відповідача ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер :02:001:2374, площею 0,6 га та скасування державної реєстрації від 23.11.2020 права власності останнього, через допущені порушення земельного законодавства Нерубайською сільською радою під час прийняття рішення 27.08.2020 № 878-У11 затверджено відповідачу проект землеустрою.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України слідує що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

За змістом ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені положеннями ст. 118, 122, 123 ЗК України.

Відповідно ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року справі № 21-358а13 та в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17).

Відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст.118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст. 118, 122, 123 ЗК України, статтями 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 Закону, рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Вказані рішення можуть бути предметом оскарження.

Відповідно до частин першої, другої статті 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Заявляючи вимогу про витребування земельної ділянки в ОСОБА_2 як кінцевого власника, який набув відповідне право на підставі рішення Нерубайської сільської ради від 27.08.2020, позивач не звернув уваги, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

У правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності: позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) зроблено правовий висновок про те, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Отже, якщо спірними земельними ділянками неправомірно заволоділи інші, ніж їхній власник, особи, то вимога про витребування цих ділянок відповідає належному способу захисту права власника. Належними відповідачами за таким позовом є особи, за якими зареєстроване право власності на відповідні ділянки, тобто кінцевий набувач, який може бути позбавлений володіння внаслідок задоволення зазначеної вимоги.

Зазначені висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 948/73/23.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не був і не є власником спірної земельної ділянки, а отже не має право заявляти вимоги про її витребування.

Хоча діючі норми ЗК України не мають такого визначення, як перебування земельної ділянки у стані «відведення» та не передбачають відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі (правовий висновок Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17), вказане має бути враховане судом лише під час вирішення справи щодо законності відповідних рішень органу місцевого самоврядування.

Оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, і доказів ухвалення такого рішення на користь позивача матеріали справи не містять, а однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), і таким рішенням є рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то наведене свідчить про недоведеність позивачем наведених обставин та, як наслідок, необґрунтованість позову.

При цьому, для правильного вирішення справи не має значення вимога про визнання недійсним рішення ради як підстава для наступного набуття права власності, оскільки таке не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2018 року справа № 183/1617/16-ц).

Крім того, відповідач ОСОБА_2 як власник земельної ділянки не може нести відповідальність за ухвалене Нерубайською сільською радою рішення про затвердження йому проекту землеустрою № 878-У11, а позовні вимоги ОСОБА_1 фактично зводяться до набуття ним права власності на спірну земельну ділянку поза передбаченою законом процедурою.

До того ж вказана особа як орган місцевого самоврядування, рішення якого наразі оскаржується, не залучена позивачем до участі у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, на що суд не звернув уваги, проте таке не призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість, за умови наявності Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року у справі № 420/5297/21, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправним та скасоване рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 27.08.2020 № 877-У11 «Про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у власність» та зобов`язано останню вирішити питання про виділення позивачу земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради та надати дозвіл на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки, таке має виконуватися задля реалізації позивачем своїх земельних прав у передбачений законом спосіб.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, позиції Європейського суду з прав людини, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 22 жовтня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова