Дата документу 05.12.2024Справа № 554/9385/23
Провадження № 2/554/2133/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Тімошенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябченко В.В.,

представника відповідача- ОСОБА_1 ,

представника відповідача Цибульської М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди,

за позовною заявою ОСОБА_3 до Держави України, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

06.10.2023 року ОСОБА_3 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Тімошенко Н.В. від 16.10.2023 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 за правилами загального позовного провадження.

19.10.2023 року позивач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

08.11.2023 року надійшов відзив Полтавської обласної прокуратури на позовну заяву ОСОБА_3 .

06.10.2023 року ОСОБА_2 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Бугрія В.М. від 11.10.2023 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 за правилами загального позовного провадження.

01.11.2023 року до суду надійшло клопотання представника Полтавської обласної прокуратури про об`єднання в одне провадження в порядку ст.188 ЦПК України двох ідентичних цивільних справ.

01.02.2024 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.02.2024 року вищевказані цивільні справи № 554/9474/23 та № 554/9385/23 об`єднані в одне провадження.

В позовних заявах посилались на те, що протягом 2013-2015 років гр. ОСОБА_4 , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у сумі понад 10,500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США.

08.08.2015 слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області було порушено кримінальне провадження №0001109 за ознаками злочину передбачено ч.ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України.

07.12.2016 Полтавським РВ УМВС України за вих. №16295/115/104/2016 було надано довідку, що потерпілій сім?ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 завдано матеріальних збитків на загальну суму 10 500 (десять тисяч п`ятсот ) доларів США на які гр. ОСОБА_4 придбав 300 Біткоїнів.

300 Біткоїнів, придбані за грошові кошти сім`ї, станом на 01.10.2023 їй не повернуто, чим завдано матеріальних збитків на суму понад 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок).

07.12.2016 Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області за вих. № 10295/115/104-2016 ОСОБА_3 було надано довідку та визнано потерпілою стороною з завданням матеріальних збитків сім`ї на загальну суму 10 500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США, на які гр ОСОБА_4 придбав 300 Біткоїнів.

Вироком Полтавського районного суду від 20.09.2023 р. у справі №545/3264/20 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190 КК України гр. ОСОБА_4 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Системна відкрита бездіяльність органу досудового розслідування підтверджується нижчевикладеними доказами та фактами, які підтверджені рішеннями судів та відповідними листами, адже позивачі відстоювали свої порушені права та інтереси у судах та направляла велику кількість заяв, щодо бездіяльності працівників поліції та прокуратури, щодо порушення розумних строків досудового розслідування, адже жодного належного заходу реагування не здійснено, що є прямим порушенням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.

Внаслідок незаконних, протиправних дій та бездіяльності працівників поліції та прокуратури, обвинувачений гр. ОСОБА_4 уник кримінальної відповідальності.

А позивачам не відшкодовано матеріальні збитки на суму понад 10500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США та не повернуто 300 Біткоїнів, станом на 01.10.2023.

Тому внаслідок бездіяльності процесуальних прокурорів Полтавської окружної прокуратури завдано матеріальних збитків в розмірі 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін розміщеного за адресою https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 01.10.2023р., що є еквівалентом 300 Біткоїнів, придбаних за кошти сім`ї та не повернуті станом на 01.10.2023.

На прокуратуру покладене, зокрема, здійснення нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове слідство. Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що здійснюють досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та кримінальним процесуальним кодексом України (статті 2, 25 Закону України «Про прокуратуру»).

Але порушене внаслідок вчинення кримінального правопорушення право позивачів Державою не захищено. Завдана їй матеріальна шкода не відшкодована.

Державою в особі її уповноважених органів, не забезпечено її право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Протиправними діями відповідачів позивачам була не тільки значної матеріальної, але і значної моральної шкоди.

Тому, позивачі просили суд задовольнити позов в повному обсязі з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на їх користь на відшкодування завданої внаслідок системної бездіяльності прокуратури моральної шкоди 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок) в наслідок, системної бездіяльності прокуратури з урахуванням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018р. справа № 816/1218/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 травня 2018р. справа № 816/1216/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 травня 2018р. справа № 816/1217/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018р. справа № 816/1516/18 та листа прокуратури Полтавської області від 01.02.2017р. за вих. № 04/2/2-4893-16, листа прокуратури Полтавської області від 19.10.2018р. за вих. № 04/2/2-4893-16, листа прокуратури Полтавської області від 21.11.2018р. за вих. № 04/2/2-4893-16, ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.05.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3229/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.05.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1- кс/554/3232/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 07.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3230/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 21.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3861/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 10.09.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/6102/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/51/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/50/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 19.05.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3216/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 07.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3858/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 21.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3859/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 21.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3856/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.05.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3234/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 21.06.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3862/2017), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/49/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 15.08.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/6103/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 08.02.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/53/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2018р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/4842/2018), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.02.2019р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/2756/2019), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.02.2019р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/2724/2019), ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.02.2019р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/3734/2019), рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 січня 2018 року справа № 816/2309/17, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року справа № 816/492/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року справа № 816/468/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року справа № 816/2358/17, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 червня 2018 року справа № 816/1400/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року справа № 816/466/18, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року справа № 816/2327/17, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року справа № 816/467/18, ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13.11.2017р. справа № 554/12566/15-к (провадження № 1-кс/554/7371/2017) та рішення Великої палати Верховного суду справа № 916/1423/17, постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року справа № 554/10055/20 (провадження № 61- 7911 св 21) та сталої практики Європейського суду з прав людини справа Karnaushenko v. Ukraine, no 23853/02, 30 november 2006, Muta v. Ukraine, no 37246/06, 31 July 2012, Chernaya v. Ukraine (dec.) Committee, no 1661/08, 15 December 2016.

Також просили стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на їх користь на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок), що є еквівалентом 300 Біткоїнів на суму 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 06.10.2023р.

08.11.2023 року надійшов відзив Полтавської обласної прокуратури на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У відзиві представник відповідача посилалася на те, що позивачу у справі відома особа, яка завдала матеріальної шкоди, що не позбавляє ОСОБА_3 права безпосередньо пред`явити до ОСОБА_4 цивільний позов про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Задоволення слідчими суддями скарг ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0001109 на бездіяльність слідчого поліції та скасування постанов про закриття кримінального провадження, не є безумовною підставою для визнання позовних вимог ОСОБА_3 до прокуратури обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зі скаргами до різних установ є реалізацією їх прав, а не доказом заподіяння шкоди з боку відповідачів.

У постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03.07.2020 у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) сформовано правовий висновок, зокрема про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора, слідчого під час досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Прокурорами у кримінальному провадженні використано всі надані законом (ст. 36 КПК України, ст. ст. 25 Закону України «Про прокуратуру») повноваження з метою забезпечення належного досудового розслідування.

Оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями (бездіяльністю) відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими.

Реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийняття рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Водночас, скасування судом процесуальних рішень у кримінальному провадженні за скаргою позивача, є достатньою сатисфакцією.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах за №№ 638/9752/15, 638/9055/15, 646/5224/17, 640/3837/17, 641/2328/17, 638/14260/16, 638/12193/16, 336/5519/18, 638/8636/17-ц.

З урахуванням зазначених положень ст. 1176 ЦК України та підстав позову, заявлені позивачами вимоги щодо відшкодування шкоди відносяться до деліктних зобов`язань.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадках прямо передбачених законодавством. Умовами для покладення на особу відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі, є протиправна дія чи бездіяльність, наявність шкоди, причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) і негативними наслідками та вина заподіювача.

Отже, для застосування деліктної відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду.

Твердження позивача про наявність моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із змісту ухвал слідчих суддів, доданих до позовної заяви позивачем не вбачається встановлення вчинення саме відповідачем у справі - Полтавською обласною прокуратурою та будь-якими іншими особами неправомірності дії (бездіяльності) відносно позивача та наявності вини.

З положень ст. 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях та інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справах.

Також, із положень ч. 2 ст. 307 КПК України вбачається - ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Тобто процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправності поведінки та вини органу досудового розслідування (елементів (складових) деліктної відповідальності).

На даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, окрім іншого, прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно ст. 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь-яких інших процесуальних порушень, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Тобто ухвали судів у кримінальному судочинстві не є преюдиціальними для суду цивільної юрисдикції, а всі складові елементи цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню позивачем на загальних підставах.

Реалізація такого механізму, як оскарження постанов, дій (бездіяльності) слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц. Зокрема, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали про задоволення скарги, зобов`язання вчинити дію, не свідчить про те, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Позивачами, окрім ухвал слідчих суддів, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вони могли зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування, тому правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174, 1176 ЦК України для відшкодування моральної шкоди відсутні.

У липні 2018 року ОСОБА_3 звертався до суду з аналогічним позовом до держави України в особі прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 291427 грн та моральної шкоди в сумі 10000000 грн, спричиненої на думку позивача внаслідок неналежного досудового розслідування кримінального провадження № 0001109.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.11.2020, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 14.02.2019 та постановою Верховного Суду від 08.02.2021 у задоволенні позову відмовлено (справа № 554/5007/18 провадження № 2/554/2402/2018).

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої на думку позивачів, як потерпілим у кримінальному провадженні № 0001109.

За загальним правилом, держава не може визнаватися винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з відшкодування завданої злочинами шкоди. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 757/59501/19ц.

Розглядаючи справу за подібних обставин, у справі № 757/59501/19ц Верховний Суд, зокрема, зазначив, що відповідно до частини першої статті 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі (частина друга статті 11 КК України у чинній редакції).

Визначаючи змістовне навантаження правил статті 1177 ЦК України, Верховний Суд з`ясував сенс гіпотези цієї статті. Під гіпотезою розуміється припущення про умови застосування правила поведінки, які передбачені диспозицією як умова, за якої застосовується норма права. По суті у гіпотезі визначаються ті життєві обставини, які є юридичними фактами, в разі настання яких у певних суб`єктів виникають суб`єктивні права та обов`язки, зазначені в диспозиції цієї норми.

Визначаючи зміст гіпотези згаданої статті, Верховний Суд здійснив системний аналіз у цілому статті 1177 ЦК України, враховуючи назву, структуру статті, зміст її окремих частин.

Частина перша статті 1177 ЦК України відповідає критеріям генерального делікту, закріпленого у статті 1166 ЦК України, за змістом якої шкода має відшкодовуватися в першу чергу її заподіювачем.

У частині другій статті 1177 ЦК України сформульоване правило про те, що в окремому законі України може бути встановлений субсидіарний обов`язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи. В такому законі мають бути визначені конкретизовані випадки виплати такої компенсації та певний порядок його здійснення.

Для держави це не є обов`язком з відшкодування шкоди, оскільки не пов`язується з вчиненням державою чи її органами (посадовими особами) будь-якого правопорушення, а є реалізацією її соціальної функції.

Незважаючи на те, що зміст частини другої статті 1177 ЦК України у цілому носить характер відсилочної норми права, системний аналіз назви та змісту статті 1177 ЦК України дає підстави для висновку, що дія цього правила поширюється виключно на випадки встановленого у визначеному процесуальним законом порядку кримінального правопорушення. Тобто, у кримінальному провадженні повинен бути встановлений факт вчинення певного кримінального правопорушення стосовно потерпілого, який вимагає компенсації завданих збитків за рахунок держави.

Гіпотеза правової норми, закріпленої в частині другій статті 1177 ЦК України, з урахуванням принципу загального делікту, передбачає такі умови застосування цієї норми: наявність шкоди; вчинення кримінального правопорушення; причинний зв`язок між кримінальним правопорушенням і завданою шкодою; вина особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Системний аналіз статті 1177 ЦК України визначає, що умовою застосування її частини другої є так само неможливість отримання потерпілою особою відшкодування від безпосереднього заподіювача такої шкоди за загальними правилами деліктної відповідальності.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.08.2024 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі.

В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог зі слідуючих підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України.

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що Полтавським районним відділом поліції Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001109 від 08.08.2015 за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами декількох осіб, в тому числі

У кримінальному провадженні неодноразово приймались рішення про закриття вказаного кримінального провадження, які були скасовані.

Зокрема, слідчим поліції 22.02.2017 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 05.04.2017 постанова слідчого скасована .

За результатами розгляду скарги ухвалою слідчого судді від 13.11.2017 встановлено 3-х місячний строк слідства з моменту надходження матеріалів кримінального провадження до Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.04.2018 за скаргою скасована постанова слідчого від 13.02.2018 про закриття кримінального провадження.

За результатами розгляду скарги ухвалою слідчого судді від 23.08.2018 встановлено 2-х місячний строк слідства.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.01.2019 за скаргою скасована постанова слідчого від 05.12.2018 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 98-99).

Слідчим поліції 08.05.2019 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. За наслідками перевірки законності прийнятого рішення 25.06.2019 постанова слідчого скасована прокурором.

За результатами досудового розслідування 30.11.2020 обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України скеровано до Полтавського районного суду для розгляду по суті.

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 в справі №545/3264/20, провадження №1-кп/545/20/23, який не набрав законної сили, клопотання захисника обвинуваченого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України задоволено, ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження. За ст. 190 ч. 4 КК України ОСОБА_4 визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органів державної влади, їх посадових чи службових осіб, здійснюється державою, органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів або їх посадових чи службових осіб. А якщо злочин безперечно є вчиненим і не розкритим, завдану матеріальну та моральну шкоду унаслідок бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень повинна відшкодовувати держава. Статтею 1173 ЦК України передбачено відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування - Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування - Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845. Згідно п. 35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відшкодування іншої шкоди, завданої у зв`язку з досудовим розслідуванням, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тому відшкодування іншої, ніж зазначено у вказаному Законі, шкоди регулюється ст. 1176 ЦК України, згідно якої право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Проте, належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачам матеріальної шкоди незаконними діями держави в особі органів прокуратури, до матеріалів справи позивачем не додано.

Так, до справи позивачем додані рішення суду та слідчих суддів, жодним з яких не визнано неправомірними дій або бездіяльності органів прокуратури у кримінальному проваджені №0001109 від 08.08.2015 року.

Так само не додано доказів заподіяння позивачу такої шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Положеннями ст. ст. 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною

Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Тягар доказування наявності цих умов покладається на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12, від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Водночас, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

В ухвалі щодо прийнятності Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що: «.. відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у п. 1 ст. 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна».

Подальші умови полягають у тому, що воші мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним.

Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно ст. 1177 ЦК України, як окремо взятої.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Таким чином, положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд виходить з положень ч.1 ст. 23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а.

Зокрема, Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 55).

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (пункт 57).

У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (пункт 90).

Згідно з пунктом 6статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди.

Частиною 1статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Уст.1173 ЦК України закріплене правило про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивачі прохають відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями відповідачів при неефективному здійсненні досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні.

Частинами 1, 5 та 6статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але позивачами не надано доказів заподіяння відповідачами позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Сам лише факт ухвалення Полтавським окружним адміністративним судом рішень про визнання неправомірними дій органів поліції (але не органів прокуратури), або рішення слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави про визнання неправомірними дій або бездіяльності слідчих не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє її від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, оскільки позивачами не надано доказів спричинення їм моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, позовні вимоги про відшкодування позивачам моральної шкоди також не підлягають до задоволення

Оскільки згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, належним відповідачем у справі є держава в особі органу, який за твердженням позивача допустив порушення його прав, та яким позивачу завдано шкоди.

Відповідачем, до якого пред`явлено позовні вимоги, позивачі вказали Державну казначейську службу України.

Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі.

На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79).

Матеріальна шкода завдана позивачам як потерпілим у кримінальному провадженні не діями чи бездіяльністю працівників правоохоронних органів, а шахрайськими діями ОСОБА_4 , який заволодів коштами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 шляхом зловживання довірою.

Таким чином, позивачам у справі відома особа, яка завдала матеріальної шкоди, що надає можливість ОСОБА_3 безпосередньо пред`явити до ОСОБА_4 цивільний позов про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Тому, в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі.

На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачі згідно п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнені, відповідно, при зверненні до суду судовий збір не сплатили, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 4-10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 133, 141, 223, 229, 247, 259, 263-265, 268, 272-273, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Держави України в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Держави України, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2024року.

Суддя Н.В.Тімошенко