Єдиний унікальний номер судової справи 484/906/23
Номер провадження 22-ц/812/413/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

06 травня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Шалару Олексієм Іллічем, рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 07 березня 2023 року, під головуванням судді Закревського В.І., в приміщені цього ж суду, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 07 березня 2024 року, у цивільній справі за заявою Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання спадщини відумерлою,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року Первомайська міська рада Миколаївської області звернулась до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.

Син спадкодавця ОСОБА_4 спадщину після смерті батька не прийняв, та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 , який є онуком ОСОБА_3 , до Первомайської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю в три місяці для подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволені позову до Первомайської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 ніким не була прийнята та після смерті спадкодавця минуло більше одного року, існують передбачені законом підстави для визнання спадщини відумерлою.

Посилаючись на викладені обставини, Первомайська міська рада Миколаївської області просила визнати спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2023 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 07 березня 2024 року, заяву Первомайської міської ради Миколаївської області задоволено.

Визнано спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 відумерлою.

Рішення міськрайонного суду мотивоване тим, що спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 не прийнята, з часу відкриття спадщини сплив однорічний строк, а тому є підстави для задоволення заяви.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Шалару О.І., подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення міськрайонного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Первомайської міської ради Миколаївської області відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відсутні підстави для визнання спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , відумерлою через наявність спадкоємця п`ятої черги за законом ОСОБА_2 . Вказана обставина виключає можливість застосування до відповідних правовідносин ст.1277 ЦК України.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Шалару О.І., слід закрити з наступних підстав.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно зі ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Для того, щоб доступ до суду був ефективним особа повинна мати чітку практичну можливість подання скарги, а тлумачення законодавства не повинно бути надто суворим, не порушувати саму сутність права.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами ст.18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що аналіз ч.1 ст.352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц (провадження №61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі №6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі №910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі №910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі №910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

За правилом ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Підставою для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діяв через свого представника адвоката Шалару О.І., були його посилання на те, що він є спадкоємцем п`ятої черги після смерті ОСОБА_3 .

Ураховуючи вимоги ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У порушення наведених правових норм ОСОБА_2 не подав до суду належних доказів на підтвердження того, яким чином оскаржуване ним рішення суду першої інстанції порушує його права та інтереси.

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За положеннями ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст.1258 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Як передбачено ч.ч.1-3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури.

Так, з матеріалів справи убачається, що згідно інформації, наданої Комунальним підприємством Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації від 25 січня 2023 року, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Первомайською державною нотаріальною конторою від 04 липня 1992 року, реєстровий №2-1565 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.12).

Постановою Першої Первомайської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 13 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить ОСОБА_3 (а.с.14).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до Первомайської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Визначено йому додатковий строк тривалістю в три місяці для подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5-6).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволені позову до Первомайської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.7-11).

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з часу смерті спадкодавця ОСОБА_3 пройшло більше 5 років, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів існування об`єктивних та непереборних причин, які б перешкодили йому своєчасно подати заяву про прийняття спадщини у визначений законом тримісячний строк.

Відповідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року постанова Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишена без змін.

За такого, ОСОБА_2 не є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому оскаржуваним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2023 року не вирішувались питання про його право, інтерес чи цивільний обов`язок.

При цьому, посилання в апеляційній скарзі на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 лютого 2022 року у справі №635/7550/21, яким встановлено факт родинних відносин, а саме:, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дідом ОСОБА_2 , не встановлює факт прийняття останнім спадщини, та виникнення у нього права на спадкове майно, а лише встановлює факт родинних відносин із померлим.

Колегія суддів враховує те, що інших обставин, окрім неприйняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді квартири АДРЕСА_2 , протягом тривалого часу, судом першої інстанції не установлювалось, висновків про права та обов`язки ОСОБА_2 у встановлених правовідносинах рішення суду не містить, відсутні такі висновки і в резолютивній частині судового рішення.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється.

Проте, апеляційним переглядом рішення міськрайонного суду не встановлено, та матеріали справи не містять доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_2 до участі у справі в якості заінтересованої особи з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати його права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №127/26512/16-ц (провадження №61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п.1 ст.6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№32053/13, §46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03, §42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За такого, за результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її аргументи на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, оскільки рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2023 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , який на час розгляду справи не був наділений будь-яким правом щодо квартири, яка визнана відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України.

При цьому, закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Шалару О.І., не може вважатись порушенням принципу доступу до правосуддя та права на судовий захист, що передбачено, поряд з процесуальними нормами, ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Скасування судового рішення, на чому наполягає апелянт, яким права та обов`язки останнього не вирішувались, не є ефективним способом захисту його прав.

Керуючись ст.ст.362,367,381 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Шалару Олексієм Іллічем, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2023 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 07 березня 2024 року, ухваленого у цивільній справі за заявою Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання спадщини відумерлою.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 07 травня 2024 року