Житомирський апеляційний суд
Категорія 37 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) в м. Житомирі цивільну справу №295/17510/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» звернулося до суду із названим позовом та просило стягнути з ОСОБА_1 суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 32 501 грн. 04 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.06.2021 між ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування майна № 2121/242/005740. Предметом даного договору є майнові інтереси страхувальника, пов`язані із володінням та користуванням квартирою АДРЕСА_1 . 05.04.2022 стався страховий випадок вищевказану квартиру було затоплено з квартири, яка знаходилась поверхом вище, про що складено відповідний Акт. У зв`язку із настанням страхового випадку АТ «СК» Універсальна» здійснила страхову виплату страхувальнику в сумі 32 501, 04.

Власником квартири, із якої відбулося затоплення згідно даних з Реєстру речових прав на нерухоме майно значиться ОСОБА_1 .

Таким чином, з моменту виплати страхового відшкодування, позивач отримав право вимоги до власника квартири АДРЕСА_1 відповідача, як до особи відповідальної за завдання збитків власнику квартири АДРЕСА_2 .

Виходячи із наведеного, просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Акт про залиття є належним доказом вини відповідача у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки він не є належним відповідачем у справі, так як продав квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_3 05.11.2014.

Справа розглядається в порядку частини 1 статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 23.06.2021 між ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування майна № 2121/242/005740, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.6).

Із витягу з державного реєстру речових прав власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 20).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 (а.с. 46).

Із копії акта ТОВ «Керуюча компанія «ДомКОМ-Житомир» від 05.04.2022, складеним комісією в складі інженера ОСОБА_4 , майстра ОСОБА_5 , електрогазозварювальника ОСОБА_6 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , виявлено сліди затоплення з квартири АДРЕСА_4 , а саме: кухня стеля (гіпсокартон) 3,0 м*2,8м, стіна (шпалери) 3м*2.8м, стіна (шпалери) 3м*0,5м, стіна (шпалери) 3м*1,5м. підлога (лінолеум) 3,0м*2,8м; залиття кухонних меблів та кухонних приладів (газова плита. Кухонна витяжка, мікрохвильова піч); ванна кімната стеля (підвісна) 0,7м*0,2м; коридор підлога (ламінат) 3,0 м*1,2 м. Затоплення сталося з квартири АДРЕСА_4 , причина невідома (а.с.11).

08.04.2022 ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» із повідомленням страхувальника про настання події, що має ознаки страхової.

Із копії платіжного дорученням №13562 від 15.06.2022 вбачається, що ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 32 501, 04 грн. (а.с. 25-44).

Звертаючись із позовом, ПрАТ «СК «Універсальна» вказало, що оскільки ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , із якої відбулося затоплення квартири АДРЕСА_2 за цією ж адресою, яка була застрахована, тому із нього підлягає стягненню виплачена страхувальнику страхова сума.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, оцінюючи всі зібрані і досліджені судом докази у справі, вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вини відповідача у заподіянні шкоди.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Заперечуючи щодо доводів апеляційної скарги, Веселик вказав, що він не є власником квартири АДРЕСА_3 , оскільки відчужив її за договором купівлі-продажу від 05.11.2014 ОСОБА_3 , яка і є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 , дата внесення запису 25.03.2009 (а.с. 46).

05.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 передав у власність (продав) квартиру АДРЕСА_3 , а ОСОБА_7 прийняла у власність (купила), вказану квартиру і сплатила за неї обумовлену цим договором суму. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Муревич І.О. та зареєстровано в реєстрі за №65204. Також у договорі вказано, що відповідно до ст. 182 ЦК України право власності підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до підпункт 1.2 пункту 1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.

У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Виходячи із наведеного вбачається, що належним власником квартири АДРЕСА_3 , є ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 05.11.2014.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 2, 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 171/1858/15-ц (провадження № 61-2612св18), зазначено, що «відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок про те, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 761/42332/17 та інші).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Предметом позову у справі, що переглядається, є стягнення суми сплаченого страхового відшкодування внаслідок залиття квартири із квартири АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_3 .

Разом із тим, ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» звернулася із позовом до ОСОБА_1 , який не є власником зазначеної квартири, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 05.11.2014.

Отже, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , яка є власником квартири, із якої відбулося залиття та яка в такій ситуації має бути залучена відповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити частково.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Судді