Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/885/24

09 грудня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

17.04.2024 року адвокат Тихонюк Т.Б. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, сформованим в системі «Електронний суд», який отримано судом 18.04.2024 року, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивує тим, що 21.04.2001 року у виконавчому комітеті Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , актовий запис № 15.

Від шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З перших днів подружнього життя у сторін була дружна сім`я, заснована на почуттях любові, поваги та вірності один до одного, однак, як зазначає позивач, з часом почуття любові, поваги та розуміння згасли і поступово стосунки між ними зіпсувались. Сторони намагались зберегти сім`ю заради дітей, проте це їм не вдалось, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин.

Представник вказує, що на думку позивача, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. У них різні погляди на життя. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливими.

Враховуючи, що сторони по справі не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейні відносини як подружжя, подальше спільне життя із збереженням шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них.

Також представник позивача зазначає, що між сторонами відсутні спори з приводу розподілу спільного майна та щодо утримання дітей, оскільки такі питання вирішено в позасудовому порядку.

Разом з тим, звертає увагу, що враховуючи наявність неповнолітніх дітей та небажання відповідача приймати участь в оформленні розірвання шлюбу позивач вимушений звернутись із позовом до суду про його розірвання.

Крім того вказує, що на думку позивача, з підстав викладених вище примирення є неможливим, оскільки між ними взагалі відсутні будь-які відносини і це суперечить його інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Таким чином, представник позивача просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , судові витрати по даній справі покласти на позивача.

В судове засідання позивач та його представник, адвокат Тихонюк Т.Б. не прибули, натомість остання у позовній заяві, а також поданій в подальшому до суду заяві, сформованій в системі «Електронний суд», просила суд проводити розгляд даної справи у їх відсутність, зазначивши, що вимоги ОСОБА_1 вона підтримує з підстав, наведених в позовній заяві і просить їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

З даного приводу суд зазначає наступне:

Після надходження позовної заяви ОСОБА_1 до суду, згідно ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2024 року було постановлено прийняти її до розгляду, відкрити провадження у даній цивільній справі та розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, призначивши розгляд справи по суті.

В ході розгляду даної справи, а саме 22.05.2024 року представник відповідача, адвокат Микитин Л.Й. подала до суду заяву, в якій просила суд надати сторонам по даній справі термін для примирення та налагодження подружнього життя строком один місяць, оскільки відповідач бажає зберегти сім`ю.

Розглянувши дане клопотання представника відповідача, судом було постановлено ухвалу, якою задоволено його, надано сторонам строк для примирення та налагодження подружнього життя один місяць і зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до закінчення наданого строку для примирення сторін.

Згідно ухвали суду від 01.07.2024 року провадження у даній справі було поновлено і призначено її до розгляду, з викликом сторін по справі, постановивши продовжити провадження у справі зі стадії судового розгляду.

Проте, в судове засідання відповідач ОСОБА_2 неодноразово не з`являється, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Крім того, про час і місце слухання справи відповідач повідомлена належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про причини неявки відповідач не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутність на адресу суду не надходило.

Суд констатує, що згідно ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд прийняв заходи для повідомлення особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі, тому визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктами 1 ч.3 ст.223 ЦПК України, визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Таке положення пов`язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов`язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3 ст.129 Конституції України).

Крім цього, у відповідності до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини, констатує, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»).

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 , оскільки остання будучи, в розумінні ЦПК України, належним чином повідомленою про судове засідання до суду повторно не прибула та не повідомила про причини своєї неявки.

Отже, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно, що долучене до матеріалів справи, згідно якого вказаний шлюб зареєстровано 21.04.2001 року у виконавчому комітеті Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 15 (а.с.33).

Від шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що являються неповнолітніми (а.с.17, 18, 19).

Судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини протягом часу, який оцінюється як тривалий, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружніх відносин, а тому їх шлюб носить формальний характер.

Відповідно до змісту п.10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Однак, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що сторони протягом тривалого часу не підтримують сімейних відносин, зокрема позивач не має наміру підтримувати їх в подальшому, і наміру зберегти сім`ю у нього немає, з підстав, викладених у позовній заяві.

Крім того, суд констатує, що наданий судом згідно ухвали від 01.07.2024 року строк для примирення та налагодження подружнього життя один місяць, позитивного результату не дав, оскільки сторона позивача на час розгляду справи підтримує позов і просить його задоволити.

За таких обставин суд вважає, що позов підставний, так як в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально.

Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Крім того, суд констатує, що сторони дійшли спільної згоди щодо місця проживання неповнолітніх дітей, оскільки ними не заявлялись вимоги про визначення місця їх проживання, а тому питання про місце проживання неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу, судом не вирішується.

На підставі ст.ст.24, 105, 110, 112, 160 СК України, керуючись ст.ст.13, 43, 44, 80, 81, 223, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який зареєстрований 21.04.2001 року у виконавчому комітеті Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 15 розірвати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення

складено 12.12.2024 року.

Суддя Грещук Р.П.