РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Мукачево Справа №303/5203/24

2/303/980/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

За участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

законного представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (сестра позивача).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач та її сестра ОСОБА_7 є доньками відповідача, який після розірвання шлюбу з їх матір`ю ОСОБА_4 почав ухилятися від виконання батьківських обов`язків по відношенню до них.

За доводами позивача, наразі вони проживають з матір`ю та ОСОБА_8 , якого вважають своїм батьком, та який їх виховує і піклується про них, натомість рідний батько - ОСОБА_2 не цікавиться їх життям.

Необхідність позбавлення батьківських прав позивач обґрунтовує також тим, що вони з сестрою не хочуть, щоб відповідач мав можливість вирішувати важливі для них питання, зокрема, права виїзду за кордон, зміни прізвища, вибору навчання.

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.

4 липня 2024 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи №303/1211/24 в апеляційній інстанції, а також відзив на позовну заяву.

У відзиві відповідач висловив свої заперечення та просив суд у задоволенні позову відмовити з посиланням на приписи п.п. 2 п. 2 частини другої ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позов містить зловживання процесуальними правами.

За доводами відповідача, на розгляді суду вже перебував позов про позбавлення його батьківських прав відносно позивача та іншої його доньки ОСОБА_7 , у задоволенні якого суд відмовив (справа №303/1211/24), однак рішення суду від 11.04.2024 року не набуло законної сили. Відповідач посилається на те, що після ухвалення судом рішення по цій справі він намагався відновити зв`язок з дітьми, щоб передати їм гроші, але адресу їх фактичного місця проживання йому не вдалося встановити. Також він звертався з цього приводу до органу опіки та піклування, однак відповіді не отримав, на його телефонні дзвінки діти не відповідають.

Відповідач не заперечує, що раніше притягався до адміністративної відповідальності за зберігання наркотичних засобів без мети збуту в невеликих розмірах, однак на обліку осіб які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини він не перебуває.

Крім того, за доводами відповідача він не мав змоги цікавитися навчанням дітей у адміністрації освітнього закладу, оскільки йому не було відомо, що діти навчаються в цьому ліцеї.

На думку відповідача, необхідність у позбавленні його батьківських прав пов`язана з тим, щоб ОСОБА_8 , в подальшому, зміг удочерити його доньок і виїхати з ними за кордон.

11 липня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а від позивача клопотання про долучення письмових доказів, виклик свідків, а також відповідь на відзив.

У відповіді на відзив, позивач заперечила те, що поданий на розгляд суду позов є зловживанням процесуальними правами, оскільки вона не зверталася із іншим позовом до відповідача. Крім того, відповідач не надав доказів своїм твердженням у відзиві, а тому він на її думку не вартий уваги.

11 жовтня 2024 року представник відповідача через канцелярію суду подав клопотання про виклик свідка та додаткові пояснення.

16 жовтня та 7 листопада 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли клопотання про долучення письмових доказів, а також залишення без розгляду позовної заяви у частині позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_6 .

На підставі ухвал суду від 07.11.2024 року суд залишив без розгляду позовну заяву в частині позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_6 ; закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті; задоволив заяви представника позивача та представника відповідача про виклик та допит свідків; залишив без розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів; відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

2 грудня 2024 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення.

Від представника третьої особи 05.12.2024 надійшла заява про проведення судового засідання за її відсутності.

У судовому засіданні позивач, її представник адвокат Данько О.О., а також законний представник позивача ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги та просили суд їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Акцентували увагу на тому, що відповідач свідомо не цікавився життям доньок ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за зберігання наркотиків та керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, не сплачував добровільно аліментні платежі.

Представник відповідача заперечив проти позбавлення батьківських прав з підстав наведених у відзиві на позов.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила суд, що є родичкою позивача (дружиною рідного брата ОСОБА_4 ) та проживає в с.Ключарки (за місцем реєстрації позивача), періодично бачить відповідача, оскільки діти свідка та дитина ОСОБА_2 від другого шлюбу відвідують один дитячий садочок, однак останній не цікавиться доньками ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Відомості щодо намагання дітей спілкуватися з батьком їй не відомі.

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що з 2015 року він проживає разом з дружиною ОСОБА_11 однією сім`єю у шлюбі та вони разом виховують її доньок від попереднього шлюбу ОСОБА_9 (позивача по справі) та ОСОБА_7 , а також спільну дитину сина ОСОБА_12 . Наразі родина проживає в м. Мукачево. Про намагання відповідача спілкуватися з дітьми протягом останнього року йому не відомо, в свою чергу, ніхто не забороняє відповідачу спілкуватися з дітьми та не створює перешкод в цьому.

Допитаний свідок ОСОБА_13 зазначив, що є дідусем позивача (батьком відповідача). До січня 2024 року позивач та її сестра ОСОБА_7 періодично відвідували дідуся та бабусю (батьків відповідача), однак після того, як їх мати звернулась з проханням надати згоду для позбавлення батьківських прав їх сина по відношенню до доньок, всі контакти між ними були припинені. На думку свідка, необхідність у позбавленні батьківських прав відповідача пов`язана з тим, щоб забезпечити можливість теперішньому чоловіку ОСОБА_4 (вітчиму позивача) виїхати за кордон.

За клопотанням представника позивача ОСОБА_3 суд оголосив перерву в судовому засіданні до 10 грудня 2024 року 14 год. 00 хв.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, заслухавши учасників справи, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків відповідачем по відношенню до дитини ОСОБА_1 , яка виступає позивачем по справі.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Відповідно до даних свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 від 10.02.2009 року), батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є мати ОСОБА_14 та батько - ОСОБА_2 (том 1, а.с. 8).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.10.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 було розірвано (том 1, а.с. 11).

Надалі, мати позивача уклала шлюб з ОСОБА_8 , у зв`язку з чим, її прізвище було змінено з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 » (том 1, а.с.12).

Сім`я ОСОБА_16 є багатодітною, що підтверджується наявним в матеріалах справи посвідченням від 23.01.2023 року НОМЕР_2 (том 1, а.с. 13).

Відповідно до листа Харківського приватного ліцею «Ангстрем» Харківської області №63 від 06.02.2024, позивач та її сестра Софія навчаються в Харківському приватному ліцей «Ангстрем» з 11.06.2018 року за дистанційною формою навчаються. Батьківський кабінет на платформі ліцею мають ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , які користуються чатом для спілкування з адміністрацією закладу та контролю за навчанням дітей. ОСОБА_2 до адміністрації закладу або вчителів не звертався жодного разу (том 1, а.с. 14).

В матеріалах справи також міститься виписка з медичної картки стоматологічного хворого (27.02.2024 №2800) з якої вбачається, що ОСОБА_1 відвідувала на постійній основі клініку з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . За весь час оплату за лікування ОСОБА_1 здійснював ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Згідно з даними виписки №55-І, із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, всі звернення щодо ОСОБА_1 до сімейного лікаря відбувались в присутності матері та її чоловіка. Звернень від ОСОБА_2 не було (том 1, а.с. 24).

Також позивач надала суду копію висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради в межах розгляду справи №303/1211/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відповідно до якого орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньок: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а також роздруківку з Googl аканту щодо хронології поїздок за період 15.06.2015-25.02.2022 в напрямку м.Львів - с.Ключарки.

В матеріалах справи також міститься довідка АТ «Універсал Банк» від 19.04.2024 про відкриття ОСОБА_4 рахунку (дитячої картки), тримачем якої є ОСОБА_1 та виписки по картці, які містять інформацію про рух коштів за період з 10.05.2020 по 30.06.2024 (том 1, а.с. 58-66).

Позивач надала суду роздруківки з`єднань з номеру свого мобільного телефону у 2024 році (том 1, а.с. 74-91, 207-245) та копії рішень Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області щодо притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності (том 1, а.с. 117-124).

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.09 2024 №76072014 вбачається, що станом на 01.09.2024 залишок заборгованості відповідача зі слати аліментів на утримання позивача та його доньки ОСОБА_7 складає 23402,97 грн.

Позивач у 2024 році здобула базову середню освіту, що підтверджується відповідним свідоцтвом Харківського приватного ліцею «Ангстрем» Харківської області від 07.06.2024 НОМЕР_3 , додатком до свідоцтва про здобуття базової середньої освіти від 07.06.2024 НОМЕР_4 , табелями навчальних досягнень (том 1, а.с. 194-202).

Згідно з даними довідки від 20.09.2024 №1281 ПРИВАТНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ (УСТАНОВИ, ЗАКЛАДУ) «ПРИВАТНИЙ ЗАКЛАД ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ «КИЇВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ «ДЕМОКРАТИЧНА ШКОЛА «АЛЬТЕРРА СКУЛ» м. Києва, ОСОБА_1 зарахована до 10 класу даного освітнього закладу (том 1, а.с. 203) та відповідно до наданої цим закладом характеристики (том 1, а.с. 205) характеризується як старанна, відповідальна і активна учениця, дитині приділяється належна увага, постійно підтримується зв`язок батьків зі школою.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення його від виконання батьківських обов`язків, а також небажанням відповідача змінити своє ставлення до виховання дітей.

По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що винна поведінка батька по відношенню до ухилення від виконання ним батьківських обов`язків повинна проявлятися безпосередньо щодо дитини.

В контексті наведеного, оцінюючи надані стороною позивача докази, слід зазначити, що матеріалами справи дійсно підтверджується те, що відповідач притягався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння у 2012 році (справа № 0707/2982/2012); у 2016 році (справа №303/4830/16-п), у 2019 році (справа №308/1261/19, провадження закрито); за вчинення сварки з колишньою дружиною у 2013 році (справа №303/5009/13-п); зберігання без мети збуту психотропних речовин обіг яких обмежено у 2023 та 2024 році (справа №303/515/24, справа №303/5825/23, справа №303/5825/23). Однак, всі вищезазначені правопорушення безпосередньо не стосувалися питань виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_1 .

Водночас, ОСОБА_2 не заперечував у відзиві на позовну заяву, що притягався до відповідальності та вчинив кримінальне правопорушення щодо завдання легких тілесних ушкоджень (вирок від 11.11.2014), однак по справі було укладено угоду про примирення та наразі ця судимість погашена.

Слід констатувати, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо ОСОБА_1 , вчиняв насильство по відношенню до неї, а тому притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення інших адміністративних та кримінального правопорушення не мають доказового значення, зважаючи на предмет судового дослідження по такій категорії цивільних справ.

Також суд вважає необґрунтованою таку підставу позбавлення відповідача батьківських прав як наявність заборгованості зі сплати аліментів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 02.06.2022 року по справі 754/15490/18, в якій суд касаційної інстанції зазначив, зокрема, про те, що наявність заборгованості зі сплати аліментів на час звернення з позовом до суду першої інстанції не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Схожі висновки Верховний Суд також навів у постанові від 11.09.2023 по справі №214/4092/22, в якій колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано наявність у відповідача заборгованості з аліментів, так як сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками тощо.

Крім того, законний представник позивача у судовому засіданні 5 грудня 2024 року підтвердила, що пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей до органу виконавчої служби для того, щоб отримати довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів, а згодом звернулася із заявою про його повернення.

Поряд з цим, слід зазначити, що за наслідками судового розгляду даної справи, судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити. Не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 19.11.2024 №3736/01-36/42-24, з якого вбачається, зокрема, що зважаючи на оцінку потреб дітей та сімей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , проведену КУ «Центр надання соціальних послуг Мукачівської міської ради», беручи до уваги відсутність належних доказів свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, небажання на неможливості змінити на краще своє ставлення до доньки, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради не вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Схожі зі статтею 171 Сімейного кодексу України положення, закріплені і у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 225/2468/21 звертав увагу, що дитина є суб`єктом права і, незважаючи на неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав, до основних із яких належить право, із досягненням відповідного рівня соціального та особистісного розвитку (достатнього рівня розуміння), вільно висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя, та право бути почутою будь-яким органом чи особою, уповноваженою на вирішення цих питань.

По відношенню до наданих у судовому засіданні пояснень дитини, яка виступає позивачем у справі та наполягає на позбавленні батьківських прав відповідача, слід зазначити, що суд враховує такі, однак при їх оцінці керується також практикою Верховного Суду, який звертає увагу на те, що «сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо» (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 року по справі № №455/307/22).

Позивач обґрунтовує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав також тим, що вона не хоче, щоб останній мав можливість вирішувати важливі для неї питання, зокрема, права виїзду за кордон, зміни прізвища, вибору навчання. Однак, такі посилання не відповідають по своїй суті законодавчо визначеним підставам для позбавлення відповідача батьківських прав у контексті з приписами ст. 164 Сімейного кодексу України.

Крім того, категоричне заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, залучення адвоката для належного представництва його інтересів в суді, подання відзиву на позов, може свідчити про його інтерес до дитини, про бажання брати участь у її вихованні та зміні ставлення до виконання батьківських обов`язків. Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 по справі № 601/928/22.

Поряд з цим, суд звертає увагу також на те, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.04.2024 року по справі №303/1211/24 у задоволенні позову ОСОБА_4 (матері позивача) до ОСОБА_2 про позбавлення останнього батьківських прав відносно дітей, зокрема, ОСОБА_1 було відмовлено. Зазначеним рішенням суду також попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, в тому числі щодо доньки ОСОБА_9 (яка є позивачем у даній справі) та покладено на Виконавчий комітет Мукачівської міської ради (орган опіки та піклування) контроль за виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей.

Вищезазначене рішення суду, внаслідок апеляційного оскарження, набуло законної сили тільки 14.11.2024. Через два місяці (17.06.2024) після його ухвалення позивач звернулася до суду з даним позовом з метою позбавлення батьківських прав відповідача (батька).

Внаслідок відмови позивача по справі №303/1211/24 від апеляційної скарги на рішення суду від 11.04.2024, на підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14.11.2024, апеляційне провадження було закрито, що не заперечується стороною позивача та підтверджується відомостями ЄДРСР.

За таких обставин, в межах даного судового розгляду даної справи, суд вважає доводи сторони позивача щодо відсутності позитивних змін у ставленні відповідача до виховання дітей (в т.ч. і позивача по даній справі), про що у виді попередження було зазначено в резолютивній частині судового рішення від 11.04.2024 по справі №303/1211/24, слід визнати необґрунтованими та передчасними, оскільки між наданням відповідачу можливості змінити своє ставлення до виховання дітей та ініціюванням нового судового процесу про позбавлення його батьківських, а також моменту набрання судовим рішенням по справі №303/1211/24 законної сили (14.11.2024) пройшов незначний проміжок часу, який не відповідає критерію «розумного строку» для можливості практичної реалізації відповідачем своїх батьківських обов`язків після винесеного попередження.

У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Поряд з цим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49, № 39948/06).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Водночас, суд звертає увагу, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дитини (позивача по справі), протягом розумного строку після ухвалення судового рішення, ОСОБА_1 не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у постанові від 07.11.2023 по справі № 601/928/22.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник відповідача: ОСОБА_5 , АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, 89600, м. Мукачево, пл. Духновича Олександра 2.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_17 , 89600, м. Мукачево, пл. Духновича Олександра 2.

Суддя В.В. Кость