Справа № 451/1168/24
Провадження № 2/451/417/24
РІШЕННЯ

іменем України

(повне)

11 грудня 2024 року місто Радехів

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді Семенишин О.З.

секретар судового засідання Федорук І.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Радехові в залі суду цивільну справу №451/1168/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Радехівська міська рада Львівської області, про встановлення юридичного факту,

у с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції учасників процесу

26 серпня 2024 року адвокат Мулявка Олег Васильович в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Радехівська міська рада Львівської області, про встановлення юридичного факту.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 16 травня 2023 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області розірвано шлюб між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач). Сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі відомостей, викладених у Витязі № 121 від 02.07.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (копія витягу додається), ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , за вказаною адресою також зареєстрований, зокрема, син - ОСОБА_3 . Відповідно до відомостей викладених в акті обстеження матеріально-побутових умов від 02 липня 2024 року, зареєстрованого Радехівською міською радою за №26 від 03.07.2024, позивач проживає разом із сином ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Зазначає, що колишня дружина позивача виїхала за межі України ще у червні 2023 року, відтак, по сьогоднішній день, син ОСОБА_3 , проживає із батьком та знаходиться на його повному утриманні та самостійному вихованні. Він піклується про здоров`я дитини, надає йому належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий розвиток, тощо. Мати ОСОБА_2 , після розлучення та виїзду за кордон, з дитиною ніякі відносини не підтримує, участі у вихованні та в житті останнього не приймає, матеріально не забезпечує, останнє відоме її місце реєстрації зазначене у вступній частині позовної заяви. При цьому, зауважує, що до травня 2023 року відповідач була зареєстрована за вищевказаною адресою, проте за ініціативою позивача - ОСОБА_1 її було знято з реєстрації. На цей час, для того, щоб неповнолітній син ОСОБА_4 не залишився без батьківського догляду виникла необхідність юридичної фіксації факту знаходження сина ОСОБА_3 на одноособовому вихованні та утриманні позивача. Також на теперішній час багато організацій потребують згоди обох батьків або в разі відсутності необхідно надавати документ, який підтверджує самостійне виховання дитини одним із батьків. Окрім цього, встановлення цього факту є необхідним для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів позивача, як батька, що займається самостійним вихованням та утриманням дитини, для можливості безперешкодного переміщення разом з дітьми без згоди матері через кордон на віддих, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі їх навчанням, лікуванням, відпочинком. Відповідно до характеристики №01-22/63 від 03.07.2024, виданої директором загальноосвітньої школи І-ІІ-ІІІ ст. с. Новий Витків, батько учня 9 класу ОСОБА_3 , приділяє належну увагу вихованню сина. Батько цікавиться навчанням та поведінкою сина, відвідує класні та загальношкільні батьківські збори. Також, відповідно до довідки №222 від 04.07.2024, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області за підписом сімейного лікаря, батько самостійно виховує сина ОСОБА_3 , опікується станом здоров`я дитини. Відомості щодо участі у піклуванні станом здоров`я неповнолітнього ОСОБА_3 з боку його мами відсутні. Окрім цього, відповідно до відомостей викладених листі Радехівського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області №2418/26.17-19/19601 від 02.07.2024, на виконанні не перебувають виконавчі провадження щодо стягнень аліментів, стороною по яких є позивач. Наголошує, що вирішити питання утримання дитини та проживання разом із батьком в позасудовому порядку, в тому числі і нотаріально, змоги не має, оскільки, як неодноразово зазначалося, ОСОБА_2 знаходиться за кордоном та прибувати в Україну наміру не має, а тому має місце звернення до суду (а. с. 4 - 7).

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася.

Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі

Суд своєю ухвалою від 29 серпня 2024 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а. с. 1 - 2).

Ухвалою від 12 вересня 2024 року суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті (а. с. 41).

У судовому засіданні 6.11.2024 року представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві. Звертав увагу суду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16.05.223 року розірвали шлюб, після розірвання шлюбу син ОСОБА_4 , 2010 року народження залишився проживати із батьком, відповідачка у 2023 році залишила сина, поїхала за кордон, із сином не спілкується. Позивач сам утримує дитину, тому вважає, що є усі підстави для задоволення позовних вимог.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні 6.11.2024 року суду показала, що вона проживає по сусідству із позивачем по справі. Їй відомо, що позивач проживає із сином та веде господарство. Матері вона не бачить, дитина їй повідомила, що мама з ним не спілкується. У позивача є старша дочка ОСОБА_7 , яка вийшла заміж й проживає у м.Львові, час від час приїжджає до сина. Арсеній, син позивача є контактною дитиною, йому важко без матері, проте він її при розмові не згадує ( а.с.59).

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні 6.11.2024 року суду показала, що вона є сусідкою позивача, їй відомо, що матір залишила сина і поїхала за кордон, з сином не спілкується, про що повідомив їй особисто. Позивача знає близько 30 років, як вони з дружиною проживали у шлюбі і причини розпаду сімї їй невідомі. В даний час позивач проживає із сином по сусідству рік часу, у нього ще є дві дочки, старша проживає у м.Львові, а молодша поїхала із мамою поїхала за кордон. Чи мама допомагає сину їй невідомо. Батько самостійно опікується сином (а.с.60).

У судовому засіданні 25 листопада 2024 року позивач, допитаний судом в якості свідка, суду показав, що 16 травня 2023 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він проживає разом із сином ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , колишня дружина позивача виїхала за межі України ще у червні 2023 року, відтак, по сьогоднішній день, син ОСОБА_3 , проживає із батьком та знаходиться на його повному утриманні та самостійному вихованні. Він піклується про здоров`я дитини, надає йому належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий розвиток, тощо. Мати ОСОБА_2 , після розлучення та виїзду за кордон, з дитиною ніякі відносини не підтримує, участі у вихованні та в житті останнього не приймає, матеріально не забезпечує. Встановлення цього факту є необхідним для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів позивача, як батька, що займається самостійним вихованням та утриманням дитини. Він також цікавиться навчанням та поведінкою сина, відвідує класні та загальношкільні батьківські збори. самостійно виховує сина ОСОБА_3 , опікується станом здоров`я дитини.

Відповідач в судове засідання не прибула, про причини неявки не повідомила, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином через оголошення на офіційному сайті Радехівського районного суду Львівської області (а. с. 82).

Позивач та представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання 11 грудня 2024 року не прибули, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, тому беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що позивач та представник позивача обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, як і відмови від позову, суду не подали, в силу положень ст.233 ч.1 ЦПУ України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності сторони позивача ( а.с.81).

Установлені судом фактичні обставини справи

16 травня 2023 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області розірвано шлюб між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) (а. с. 16 - 17).

Сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а. с. 18).

Відповідно до Витягу № 121 від 02.07.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а. с. 20), ОСОБА_1 зареєстрований на АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований, зокрема, син - ОСОБА_3 .

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 02 липня 2024 року, зареєстрованого Радехівською міською радою №26 від 03.07.2024 (а. с. 26), позивач проживає разом із сином ОСОБА_3 на АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 виїхала за межі України 17.08.2023, що підтверджується відповіддю на запит Головного центру обробки спеціальної інформації №19-59720/18/24-Вих від 30.08.2024 (а. с. 38).

Відповідно до характеристики №01-22/63 від 03.07.2024, виданої директором загальноосвітньої школи І-ІІ-ІІІ ст. с. Новий Витків (а. с. 23, 24), батько учня 9 класу ОСОБА_3 , приділяє належну увагу вихованню сина. Батько цікавиться навчанням та поведінкою сина, відвідує класні та загальношкільні батьківські збори.

Також, відповідно до довідки №222 від 04.07.2024 (а. с. 22), виданої Комунальним некомерційним підприємством «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області за підписом сімейного лікаря, пацієнт ОСОБА_3 звертається за медичною допомогою та профілактичними заходами в супроводі свого батька ОСОБА_1 (а. с. 22).

Окрім цього, відповідно до листа Радехівського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області №2418/26.17-19/19601 від 02.07.2024 (а. с. 29), на виконанні не перебувають виконавчі провадження щодо стягнень аліментів, стороною яких є позивач.

ОСОБА_1 працює в ТОВ «УГРИНІВ ЕКО ФЕРМ» на посаді електрозварник ручного зварювання, зарекомендував себе як сумлінний працівник, та за період з липня 2023 року по червень 2024 року отримав сукупний дохід в розмірі 150 791,00 грн (а. с. 21, 25).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Позиція суду

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Суд установив, що позивачем у заявленій вимозі про встановлення факту не доведено ту обставину, що від встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини може бути встановлено, припинено чи змінено його особисті чи майнові права, а також, не доведено, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення та підтверджується достатніми доказами.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Суд відзначає, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України.

Згідно із ч. 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

На підставі ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

А тому, з вищевказаного слідує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків.

Також, суд виходить з того, що суду не надано належних доказів на підтвердження обставин, наведених у заяві.

На думку суду, встановлення фактів спільного проживання батька з дитиною, виховання дитини батьком та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у позовній заяві, зокрема, можливості безперешкодного переміщення разом з дітьми без згоди матері через кордон на відпочинок, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі їх навчанням, лікуванням, відпочинком.

Іншими словами, оскільки, заявник не довів, що матір не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей, вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.

Утримання дітей батьком є законним обов`язком та не потребує встановленню судом з тією метою, про яку зазначив заявник.

Також, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У позовній заяві позивач покликається на те, що вирішити питання утримання дитини та проживання разом із батьком в позасудовому порядку, в тому числі нотаріально, змоги не має, оскільки ОСОБА_2 знаходиться за кордоном та прибувати наміру в Україну не має.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить із того, що позивач у позовній заяві не зазначив обставин, які підтверджували б наявність порушення його права та/або законного інтересу невизнанням відповідачем факту самостійного виховання та утримання сина батьком.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28 вересня 2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.

Надавши оцінку предмету й підставам заявленого позову, наданим позивачем доказам, установивши фактичні обставини спору, суд вважає, що позивач у позовній заяві не зазначив обставин, які підтверджували б наявність порушення його права та/або законного інтересу невизнанням відповідачем факту самостійного виховання та утримання сина.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (пункт 44 постанови Верховного Суду від 30 квітня 2024 року).

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову з указаної вище підстави.

Щодо розподілу судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів не стягуються судові витрати, а саме судовий збір, який був сплачений позивачем для подачі позову до суду.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76 - 78, 80 - 82, 89, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України; на підставі ст. 55 Конституції України; ст. 15 ЦК України; ст. 141, 155, 157, 164 СК України; ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд

у х в а л и в:

у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Радехівська міська рада Львівської області, про встановлення юридичного факту - відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони та інші учасники у справі

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: адвокат Мулявка Олег Васильович, адреса місцезнаходження: вулиця Л. Українки, 3, місто Радехів, Шептицький (раніше Червоноградський) район, Львівська область, 80200.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Головуючий суддяО. Семенишин

Рішення суду виготовлене у нарадчій кімнаті 11 грудня 2024 року.