ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Свистунової О.В.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», згідно якого просить стягнути з відповідача на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання 245 000 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 10 червня 1980 року по 19 січня 2004 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». 19 січня 2004 року позивача звільнено з роботи. За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 27 квітня 1998 року, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: пиловий бронхіт 1 ст., емфізема легень 1 ст., ДН- 1ст., деформуючий артроз ліктьових і колінних суглобів 1 ст. Зазначеним актом встановлюються обставини, за яких виникло професійне захворювання: в результаті тривалої роботи в умовах високої запиленості рудничної атмосфери та пов`язаної з підняттям та переміщенням важкостей. Згідно із зазначеним актом причинами виникнення професійного захворювання є: пил, вимушена робоча поза. Згідно витягу у ЛТЕК від 14 травня 1998 року № 116 (копія додається) позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% -пиловий бронхіт, 15% - деф.артроз. Згідно витягу у ЛТЕК від 30 травня 2000 року №149 (копія додається) позивачу повторно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% -пиловий бронхіт, 15%- деф.артроз. Згідно витягу у ЛТЕК від 05 червня 2002 року №120 (копія додається) позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% -пиловий бронхіт, 15%- деф.артроз. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується виписним епікризом від 28.10.2003 року та довідкою від 15 квітня 1998р.(копії додаються).

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що моральна шкода відшкодовується одноразово, позивач правом на відшкодування шкоди скористався, моральна шкода йому була відшкодована, тому підстави для задоволення позовних вимог до відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що починаючи із січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, тому позов підлягає до задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10 червня 1980 року по 19 січня 2004 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». 19.01.2004 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію ст.38 КЗпП України.

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 27 квітня 1998 року, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: пиловий бронхіт 1 ст., емфізема легень 1 ст., ДН- 1ст., деформуючий артроз ліктьових і колінних суглобів 1 ст. Зазначеним актом встановлюються обставини, за яких виникло професійне захворювання: в результаті тривалої роботи в умовах високої запиленості рудничної атмосфери та пов`язаної з підняттям та переміщенням важкостей. Згідно із зазначеним актом причинами виникнення професійного захворювання є: пил, вимушена робоча поза.

Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 27 квітня 1998 р. загальний стаж роботи ОСОБА_1 за підземний гірничий 17 років 10 місяців у цеху в умовах впливу шкідливих факторів.

Згідно витягу у ЛТЕК №116 позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% - пиловий бронхіт, 15% - деф.артроз, з 14 травня 1998 по 01 червня 2000 року.

Згідно витягу у ЛТЕК від 30 травня 2000 року №149 позивачу повторно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% -пиловий бронхіт, 15%- деф.артроз.

Згідно витягу у ЛТЕК від 05 червня 2002 року №120 позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40%, з яким: 25% -пиловий бронхіт, 15%- деф.артроз.

Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 04 грудня 2023 року, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) отримав компенсацію по відшкодуванню моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я по професійному захворюванню з Фонду соціального страхування за рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 червня 2006 року у квітні 2007 року.

27 червня 2006 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області у справі 2-1056/2006 стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у Петропавлівському районі на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 21000 грн. Рішення суду набрало законної сили 12 грудня 2006 року.

Згідно обставин, встановлених судовим рішенням, ОСОБА_1 тривалий час працював в підземних умовах гірничим робітником шахти «Дніпровська» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ВАТ «Павлоградвугілля». За час роботи одержав професійні захворювання: пиловий бронхіт та дефартроз з 1998 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що починаючи із січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, тому позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За приписами частини четвертої статті 43, частини першої статті 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спір між сторонами виник з приводу відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я внаслідок багаторічної праці у шкідливих умовах, що потягло за собою втрату професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно із частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 у справі № 210/3177/17.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14 січня 1998 року №16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року, у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21,28,30,34,35 Закону України від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Отже, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19).

Відповідно до частини 1 статті 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 27 червня 2006 року у справі 2-1056/2006 стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у Петропавлівському районі на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 21000 грн. Рішення суду набрало законної сили 12 грудня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що з січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду як підстава для скасування рішення суду та задоволення позову відхиляються саме з урахуванням того, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач своїм правом на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, вже скористався шляхом подачі позову до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у Петропавлівському районі, за яким рішенням суду йому стягнуто моральну шкоду.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

О.В. Свистунова