Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3202/24 Головуючий у 1-й інст. Васильчук Л. Й.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Григорусь Н.Й.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/3202/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Васильчук Л.Й. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року. Вказує, що зазначеним вище рішенням вирішено дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити на її вихованні. Звертає увагу на те, що діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Зазначає, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє утримувати своїх неповнолітніх дітей, оскільки відповідач працює в Польщі та отримує сталий дохід в розмірі від 2000 доларів США. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 500 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13.06.2024. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу проживає окремо та домовленості щодо утримання дітей між ними не було досягнуто. Зазначає, що діти повністю знаходяться на її утриманні, вона повністю займається вихованням та доглядом дітей. У свою чергу відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, є працездатним, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати та сплачувати аліменти у розмірі по 5000 грн на кожну дитину. Вказує, що відповідач регулярно перебуває на відпочинку в різних куточках світу, що свідчить про достатній рівень заробітку та отримання доходів відповідачем. Зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів не відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Вказує, що діти дорослішають, що тягне за собою збільшення матеріальних затрат, в яких відповідач не бере участі. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку п.3 ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року, справа №285/569/21.

У сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.05.2013 та серії НОМЕР_2 від 16.12.2014.

Діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади №2024/005964635 від 22.05.2024 та №2024/005964671 від 22.05.2024.

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей не досягнуто.

Згідно довідки про реєстрацію від 02.04.2024 ОСОБА_2 має тимчасовий захист країни Фінляндія, а також має необмежене право на працю.

Відповідно до рішення 2024/ТТТ/6689045 від 06.06.2024 ОСОБА_2 отримував базову допомогу на період з 01.06.2024 по 30.06.2024 як біженець у розмірі 294,42 євро.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є здоровою та працездатною особою. Доказів наявності в нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків або будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання матеріальної допомоги позивачу, суду надано не було. При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано те, що відповідач має обов`язок брати участь в утриманні своїх неповнолітніх дітей, а також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей. Вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 5 000 грн на кожну дитину щомісячно, суд першої інстанції вважав завищеними, оскільки позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами необхідність саме такого розміру аліментів.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» передбачено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років встановлюється в розмірі 3196 гривень.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №158/1638/18.

У справі, що переглядається відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами щодо способу виконання ОСОБА_2 свого обов`язку по утриманню дітей, зокрема, щодо розміру аліментів, а звернення ОСОБА_1 з вимогами про стягнення таких в судовому порядку свідчить про відсутність такої домовленості між ними.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення коштів на утримання дітей в розмірі по 5000 грн щомісячно, позивач посилалася на те, що відповідач працює за кордоном та отримує дохід в розмірі 2000 дол США, який є достатнім для сплати аліментів у зазначеному нею розмірі.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач обмежилася наданням суду копій свідоцтва народження дітей, копії рішення суду від 22.02.2021 про розірвання шлюбу, витягів з реєстру територіальної громади та скриншоти соціальних мереж відповідача.

Будь-яких доказів матеріального стану відповідача, а також інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів, матеріальних потреб дітей, їх стану здоров`я, позивачкою надано не було, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Відтак, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, а позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, таких доказів не надала.

Судом першої інстанції також враховано обов`язок та відповідальність обох батьків за забезпечення дітей в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, необхідних для належного розвитку дітей та обов`язок батька дітей щодо належного утримання дітей, які з ним не проживають.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 17 травня 2016 року було внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Законом України «Про внесення змін до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язку виконавця проводити індексацію розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 01 вересня 2020 року №831-ІХ встановлено, що індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів.

З викладеного вбачається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, повинна проводитись відповідно до вищевказаного законодавства органом виконавчої служби або підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які провадять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Отже, доводи ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів у розмірі по 5000 грн на кожну дитину з підстав подорожчання цін та збільшення у зв`язку з цим матеріальних затрат на дітей не є підставою для задоволення позову в повному обсязі, оскільки сам по собі факт наявності інфляції не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт підвищення цін на основні групи товарів в Україні не може слугувати підставами для задоволення заявленого позову, оскільки такий випадок передбачено оскаржуваним рішенням суду, у якому зазначено, що розмір аліментів не може бути меншим за 50% від прожиткового мінімуму дитини.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач не позбавлена права звернутись з позовом про стягнення додаткових витрат на дітей, або ж з позовом про збільшення розміру стягнутих аліментів, у випадку доведеності матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципам законності та обґрунтованості, і ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм матеріального і процесуального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища сторін та їх дітей, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді