20.12.2024 Справа № 756/3883/24
Провадження № 2/756/2622/24
Справа № 756/3883/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Павлишина О.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манойло Наталія Григорівна, про поділ майна подружжя, визначення частки спадкодавця та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

27.03.2024 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила: 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 ; 2) визначити, що частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила частину; 3) визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки - ОСОБА_6 . Крім позивачки, спадкоємцями за законом після його смерті є дружина - ОСОБА_4 , та дочка - ОСОБА_5 . За час перебування у зареєстрованому шлюбі, спадкодавець і його дружина ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2014 року, набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . Отже, виходячи із презумпції рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, спадкодавцю належала частка вказаної квартири, яка є спадковим майном. Позивачка не має можливості оформити спадщину на 1/6 частину квартири в нотаріальному порядку, оскільки частка померлого у майні визначена не була, а квартира оформлена на відповідачку. Тому, звернулась до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 08.04.2024 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 23.05.2024 р., витребувано у приватних нотаріусів копії матеріалів спадкової справи та договору купівлі-продажу квартири від 30.09.2014 р.

13.05.2024 р. до суду від приватного нотаріуса Іванчик І.І. надійшла копія договору купівлі-продажу квартири.

15.05.2024 р. до суду надійшов відзив на позов від ОСОБА_4 , у якому вона позов не визнала. Вказує, що 09.06.1995 року вона з ОСОБА_3 зареєструвала шлюб. 01.03.2005 р. та ІНФОРМАЦІЯ_2 померли батьки відповідачки. Після їх смерті відповідачка набула у спадщину частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 07.11.2012 р. на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продала належну їй частину вказаної квартири за 2 000 000,00 рублів, що складало за офіційним курсом 776186 грн. 60 коп. 24.12.2012 року ОСОБА_4 уклала інвестиційний договір № 4255/212-Б1, предметом якого було придбання однокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1 . За договором вартість інвестиційного внеску склала 423 729,00 грн., та була оплачена відповідачкою в повному обсязі. 30.09.2014 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК», яка діяла від імені Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «АГРОС» укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідача придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідачки, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно не є спадковим майном позивачки. Крім того, зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту в частині вимог про визначення частки померлого.

Підготовче засідання 23.05.2024 р. відкладено за клопотанням представника позивача, на 08.08.2024 р.

27.06.2024 р. до суду від приватного нотаріуса Манойло Н.Г. надійшли матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3

08.08.2024 року судом ухвалено закрити підготовче провадження і призначити розгляд справи по суті на 10.10.2024 р.

10.10.2024 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача, наступне засідання призначено на 26.11.2024 р.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов із викладених у ньому підстав.

Представник відповідача Науменко Л.Г. заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не прибула, судова повістка направлялась їй на адресу зареєстрованого місця проживання і була повернена підприємством поштового зв`язку без вручення через відсутність адресата. Тому, на підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача ОСОБА_5 належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Третя особи у судове засідання не з`явились, заяв про відкладення не подавали.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом обставини і відповідні правовідносини.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 09.06.1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2006 року, на території Російської Федерації у м. Москва ОСОБА_4 отримала у власність частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

27.11.2012 року ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали належну їм квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 2000000 рублів. У договорі вказано, що частка у праві власності ОСОБА_4 складала частину, а інших співвласників - по частині.

24.12.2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК», яка діє від імені Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «АГРОС», укладено інвестиційний договір № 4255/212-Б1, предметом якого є набуття у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Розмір загального інвестиційного внеску складав 423729,00 грн.

Згідно з довідкою ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» від 27.12.2012 року, ОСОБА_4 сплатила грошові кошти за договором в повному обсязі.

30.09.2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК», яка діє від імені Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «АГРОС», укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Іванчик І.І., реєстровий номер 2544, згідно з яким ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 424349,34 грн.

У пункті 10 вказаного Договору зазначено, що покупець укладає цей договір за згодою її чоловіка ОСОБА_6 , справність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Іванчин І.І. 30.09.2014 р., і ця заява доведена до продавця.

У пункті 20 Договору вказано, що нотаріусом роз`яснено сторонам положення, зокрема статей 59, 60, 65, 74 Сімейного кодексу України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_3 є матір`ю померлого ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Манойло Н.Г. заведено спадкову справу, відповідно до матеріалів якої, спадщину за законом прийняли: мати ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 .

Постановою нотаріуса від 18.03.2024 р. позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , через неподання правовстановлюючих документів.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зазначає, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

В судовому засіданні відповідач наполягала, що на придбання спірної квартири були витрачені її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири у місті Москва. З урахування цього, відповідач вважає, що спірна квартира є її особистим майном на підставі ст. 57 СК України, та відповідно не входить до спадкової маси.

Водночас, відповідач не надала суду належних доказів на підтвердження того, що квартира була придбана за її особисті кошти.

Так, дослідженими доказами дійсно підтверджено, що 27.11.2012 року відповідачка разом із іншими співвласниками за 2000000 рублів продала квартиру у м. Москва, при цьому її частка у праві власності складала частину.

Однак, суду не надано доказів того, яку суму коштів, в якій грошовій одиниці, і коли саме отримала безпосередньо відповідачка від продажу зазначеної квартири, і договір купівлі-продажу таких умов не містить.

Також, суду не надано жодних доказів того, що кошти, сплачені за придбання квартири АДРЕСА_1 в загальному розмірі 424349,34 грн., були саме коштами, отриманими відповідачкою від продажу квартири у м. Москва.

Суд також звертає увагу, що у договорі купівлі-продажу від 27.11.2012 р. вказано ціну продажу квартири у російських рублях, а квартира у місті Києві придбана за гривні, доказів конвертації валюти, відповідач суду також на надала.

Крім того, суд зазначає, що статтями 3, 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, який передбачає що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні його умов.

Пункт 10 Договору купівлі-продажу свідчить, що спадкодавець, як чоловік відповідачки, надавав нотаріусу письмову згоду на придбання квартири у спільну власність подружжя. Також сторонам роз`яснювались відповідні положення Сімейного кодексу України.

Вказаний договір з усіма його умовами є чинним і недійсним в судовому порядку не визнавався.

Будь-яких умов про придбання спірної квартири в особисту власність відповідачки, або за її особисті кошти, договір купівлі-продажу не містить. Доказів того, що відповідачка мала будь-які перешкоди, щоб на власний розсуд врегулювати у договорі придбання квартири в свою особисту власність, за умови наявності для цього законних підстав, суду не надано.

Враховуючи умови договору купівлі-продажу, та інші встановлені судом обставини, на переконання суду відповідачем не надано належних доказів, що на придбання спірної квартири були використані її особисті кошти в розмірі 424349,34 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, та виходячи із рівності часток, частка у праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 складала частину вказаної квартири.

Отже, частина спірної квартири є спадковим майном після смерті ОСОБА_6 , і підлягає спадкуванню на загальних підставах.

В силу ст. 1261 ЦК України, позивачка і відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом, після смерті ОСОБА_3 .

Виходячи з принципу рівності часток у праві на спадкування між спадкоємцями однієї черги та кількості спадкоємців, позивачка має право на спадкування за законом 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 .

Водночас, суд погоджується з доводами відповідача, що в частині позовних вимог про визначення частки померлого у праві спільної часткової власності, позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 21.06.2021 р. у справі № 570/997/19, у якій вказано, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Тому, в цій частині позову слід відмовити, адже визнання права власності на спадкове майно є достатнім та ефективним засобом захисту прав позивача.

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто по 2385,85 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) суму судового збору 2385 грн. 85 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 )суму судового збору 2385 грн. 85 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складене 20.12.2024 р.

Суддя Є.В. Діденко