ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7420/24 Справа № 188/370/24 Суддя у 1-й інстанції - Бурда П. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лисичанської міської військової адміністрації Сєверодонецького району Луганської області про визнання права власності у порядку спадкування, в обґрунтування позовних вимог зазначає те, що вона є власником квартири, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 51,1 кв. м відповідно до технічного паспорту, інвентарний номер 15769, реєстраційний номер 226, складеного 10 вересня 1998 року. Позивач зазначає, що право власності на квартиру не встигла зареєструвати в електронному реєстрі, тому будь-які відомості про право власності на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. У зв`язку з військовою агресією позивач покинула своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації та виїхала з міста Лисичанськ.

19 грудня 2023 року позивач звернулася з письмовою заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київського органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Проте отримала відмову за № 70956600 від 28 грудня 2023 року в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Посилаючись на ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 вересня 1998 року.

Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 , цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 жовтня 1998, виданим Лисичанським виконкомом. На зворотній стороні цього свідоцтва вказано, що право власності позивача зареєстроване 26 жовтня 1998 року Лисичанським державним малим комунальним підприємством «БТІ» і записане у реєстрову книгу за № 226. 25 грудня 2023 року № 70873855 позивач отримала рішення про зупинення розгляду заяви, а надалі й відмову за № 70956600 від 28 грудня 2023 року в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Звертає увагу на те, що на сьогоднішній день вона не має можливості вільно володіти користуватися та розпоряджатися майном, оскільки її право власності не визнається, а тому вона не має і змоги належним чином оформити право власності та отримати витяг з Реєстру нерухомого майна, який підтверджує право власності, судом першої інстанції вказані обставини справи не з`ясовано та не надано належної оцінки фактам.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 жовтня 1998, виданим Лисичанським виконкомом. На зворотній стороні цього свідоцтва вказано, що право власності позивача зареєстроване 26 жовтня 1998 року Лисичанським державним малим комунальним підприємством «БТІ» і записане у реєстрову книгу за № 226.

Право власності на вказану квартиру позивач не зареєструвала в електронному реєстрі, тому будь-які відомості про право власності на квартиру відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

19 грудня 2023 року позивач звернулася із письмовою заявою за реєстраційним номером 58597298 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київського органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно у вигляді зазначеної у позові квартири.

25 грудня 2023 року № 70873855 позивач отримала рішення про зупинення розгляду заяви, а надалі й відмову за № 70956600 від 28 грудня 2023 року в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала жодних доказів, що її право власності на квартиру АДРЕСА_2 оспорює вказаний нею у позові відповідач Лисичанська міська військова адміністрація Сєверодонецького району Луганської області. З позову та доданих до нього доказів суд вбачає, що відповідач жодним чином не порушив прав та законних інтересів позивача, а тому підстави для застосування статті 392 ЦК України відсутні.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019року у справі № 907/310/18).

Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц.

Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018року у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018року у справі № 914/1521/17).

У справі, що переглядається ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог посилається не на втрату документа, який посвідчує її право власності на квартиру, а на не визнання з боку держави її права власності.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи в апеляційному порядку триває.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022року № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), територію Лисичанської міської територіальної громади включено до території активних бойових дій та бойові дії на даній території не завершені, а саму територію віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

За встановлених у справі обставин, наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що її право власності не визнається, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було доведено належними та допустимими доказами її право власності на квартиру АДРЕСА_2 , проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачки на квартиру на даний час неможливо, позивачка не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке підлягаю захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, у зв`язку з чим, заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119).

У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, визнавши право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 вересня 1998 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 вересня 1998 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: