10.10.2024 Справа № 756/8029/20
Унікальний № 756/8029/20
Провадження № 2/756/67/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Атаманюка П.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років на час відкриття спадщини, визнання права на спадкування четвертої черги, визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 понад 5-ть років до часу відкриття спадщини, а саме з серпня 2014 року по 27.03.2020 року. Крім того, просив визнати за ним право на спадкування 4-ї черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ним прав власності на спадкове майно, яке належало на праві приватної власності останній.

В обґрунтування заяви вказував, що з 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , із якою має спільних неповнолітніх дітей. Понад 10 років подружжя разом не проживає, через несумісність характерів та різні погляди на життя, шлюбних стосунків не підтримують, однак шлюб у встановленому порядку не розривали за для збереження статусу повної сім`ї для дітей.

За твердженням позивача, після фактичного припинення стосунків зі ОСОБА_5 він переїхав у м. Київ для працевлаштування.

Під час проживання у м. Києві приблизно у 2012 році ОСОБА_1 потоваришував з ОСОБА_6 , а в 2013 році познайомився із його цивільною дружиною ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що перед смертю його товариш ОСОБА_6 взяв із нього обіцянку допомагати ОСОБА_3 , оскільки у неї не залишилось інших родичів.

За таких обставин, ОСОБА_1 навідувався до ОСОБА_3 , допомагав їй по господарству та матеріально, а в серпні 2014 року підшукуючи житло для подальшого проживання отримав від ОСОБА_3 пропозицію переїхати на проживання до її квартири в обмін на постійний догляд, оскільки вже тоді остання мала проблеми з суглобами і мала труднощі у вільному пресуванні.

За твердженням позивача саме з того часу він почав проживати з ОСОБА_3 однією сім`єю в належній їй квартирі АДРЕСА_1 , возив її до лікарні, купував ліки, харчі та засоби гігієни, оплачував комунальні послуги, тобто на думку позивача вони вели спільне господарство.

Також, позивач вказує, що будучи психологічно і фінансово залежною від нього та не бажаючи залишитись без підтримки, ОСОБА_3 , 25.03.2015 року та 02.11.2019 року зверталась за правовою допомогою щодо укладення договору довічного утримання, тим самим бажаючи юридично закріпити право ОСОБА_1 на отримання її майна після своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, при цьому ОСОБА_1 самотужки займався похованням, продовжує проживати в належній ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_2 , сплачує комунальні послуги та забезпечує збереження цього майна, а отже, на його думку фактично прийняв спадщину.

За твердженням позивача до спадкоємців четвертої черги належить не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Таким чином, на думку позивача проживання чоловіка і жінки однією сім`єю за принципом психологічного зв`язку «мати-син» без фактичного кровного споріднення охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя» та не суперечить моральним засадам суспільства, а отже дає йому право претендувати на спадщину ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на нерухоме спадкове майно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 з підстав, викладених у заяві вказуючи про відсутність інших спадкоємців, які претендують на спадщину та заперечують проти даного факту.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, подали до суду відзив на позовну заяву у якому просили відмовити у позові в повному обсязі з огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків між позивачем та спадкодавцем. При цьому, просили здійснювати розгляд справи та ухвалити рішення за їх відсутності.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши відзив відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім?єю не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, судам роз?яснено, що при становленні судами факту проживання із спадкодавцем однією сім?єю не менш як п?ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення статті 3 Сімейного кодексу України, відповідно до якої сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки, а також те, що сім?я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У цьому випадку встановлення факту не зумовлює юридичних наслідків, тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Обов?язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Тобто, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем, і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім?ю, що передбачає їх пов?язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов?язків у період з серпня 2014 року по 27.03.2020.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.09.2019 року у справі №554/14633/15-ц.

При цьому, ініціюючи даний позов позивач у позовній заяві зазначає та підтвердив у судовому засіданні, що з 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 , із якою має трьох спільних неповнолітніх дітей, через несумісність характерів та різні погляди на життя, шлюбних стосунків не підтримують, однак шлюб у встановленому порядку до цього часу не розривали.

Допитана у якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила факт перебування у шлюбі з ОСОБА_1 з 2006 року та на час розгляду справи, а також народження у шлюбі з ОСОБА_1 спільних дітей. При цьому, не змогла охарактеризувати та пояснити суду природу стосунків які виникли та існували у її чоловіка з сторонньою жінкою. Також, ОСОБА_4 не заперечувала того, що ОСОБА_1 спілкується із нею та продовжує підтримувати стосунки із дітьми.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 та була там зареєстрована до 25.02.2020 року, при цьому 26.02.2020 року зареєструвалась за адресою однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яку придбала за договором купівлі-продажу від 25.02.2020 року.

Ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено до якого документу вносяться відомості про місце проживання особи, який орган уповноважений видавати довідку про реєстрацію місця проживання.

Місцем перебування фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання тощо. Довідкою про реєстрацію місця проживання вважається документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або перебування особи. Органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради).

Враховуючи положення вказаного Закону - до компетенції Житлово-будівельних кооперативів та управління поліції не відноситься повноваження стосовно видачі актів та довідок, що посвідчують проживання осіб в певний час, в певному місці, протягом визначеного строку та без реєстрації.

Тобто, лист начальника Солом?янського управління поліції від 11.06.2020 №913-Аз/125/55/01-2020 та акт від 09.06.2020 складений та підписаний начальником ЖЕД №903 ОСОБА_10 не є належним доказом постійного проживання ОСОБА_1 із померлою ОСОБА_3 у період з серпня 2014 року по 27.03.2020.

Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", особа зобов`язана протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, батьки зобов`язані зареєструвати місце проживання дитини.

Підставою для реєстрації є право власності на житло. Якщо особа не є власником житла, зареєструватись вона зможе лише за згодою власника.

З паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що він знятий з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_3 області 13.03.2017 року (а.с. 12-14).

Отже, ОСОБА_1 до 13.03.2017 року мав постійне зареєстроване місце проживання, яке було відмінне від місця проживання ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_3 будучи власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 не надавала згоди і не вчиняла дій для реєстрації ОСОБА_1 у жодному із вказаних помешкань, не дивлячись на те, що останній, начебто, проживав із нею і з березня 2017 року не мав зареєстрованого місця проживання.

Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він в часовому проміжку з серпня 2014 року по 27.03.2020 взагалі проживав у одній квартирі разом із ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 31.03.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Позивач, як на підтвердження факту проживання однією сім?єю долучив до матеріалів справи пакет документів, при цьому суд звертає увагу, що надані документи, не є належними та допустимими доказами факту проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім?єю з серпня 2014 року по 27.03.2020 року.

Згідно із статтею 90 Цивільного процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

За змістом положень статей 89, 90 ЦПК України при оцінці доказів суд повинен з?ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела проінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами.

Тобто, виключно покази свідків та пояснення позивача не можуть бути належним доказом проживання однією сім`єю.

Покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 допитаних у судовому засіданні підтверджують лише те, що позивач був знайомий з ОСОБА_3 , але не містять беззаперечної інформації на підтвердження реальних сімейних відносин.

Позивач в судовому засіданні стверджує, що начебто проживав із спадкодавцем однією сім`єю, в той же час у позові зазначає, що у нього закінчився термін дії договору оренди і він підшукував інше житло, при цьому погодився на пропозицію ОСОБА_3 проживати у квартирі АДРЕСА_1 за умови постійного догляду (а.с. 3 абзац 7).

Відповідно до частини третьої статті 156 Житлового кодексу України повнолітні члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він особисто брав участь у витратах по утриманню квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи відсутня інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на ім?я ОСОБА_1 за вказані помешкання.

Для встановлення факту проживання однією сім?єю необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов?язків, а тому покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2019 року у справі №133/525/17.

Позивач у позові зазначає, що він постійно допомагав померлій у вирішенні побутових питань, купував продукти харчування, медикаменти, сплачував за комунальні послуги.

На підтвердження зазначених обставин заявником надано: копію талона замовлення №1327328 від 23.12.2019 року; копію рахунку фактури №G 19208 від 30.09.2019; копію гарантійного талону №0757 на витяжку та копію чеку та її оплату; копію видаткової накладної від 07.09.2019 №Ppз/K8-0239975 та копію чеку №31; копію видаткової накладної від 13.09.2018 №4041; копію видаткової накладної від 20.09-2018 №4168, копію рахунку фактури від 05.10.2019 №Г-00003965; копії товарних чеків від 17.08.2017, 04.02.2019 та 05.08.2017, хоча дані документи ніяким чином не підтверджують факту проживання однією сім?єю ОСОБА_1 із померлою ОСОБА_3 у період з серпня 2014 року по 27.03.2020.

Із вищевказаних документів не вбачається хто здійснював оплату товарів, на чиє ім?я здійснювалось замовлення на яку адресу саме було здійсненне замовлення та для кого вони призначенні.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні копії квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг, на які позивач посилається в позові.

Також позивач стверджує, що він купував ліки, харчі, засоби гігієни інші необхідні речі для господарства, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження даного факту.

З товарних чеків від 17.08.2017, 04.02.2019 та 05.08.2017 не вбачається хто саме здійснював оплату товару, в яку саме квартиру придбаний товар, тому зазначені документи не мають ніякого значення для вирішення даної справи про встановлення факту постійного проживання однією сім?єю ОСОБА_1 із померлою ОСОБА_3 у період з серпня 2014 року по 27.03.2020 року.

Це стосується і документів на поховання, які насправді не підтверджують факту та періоду проживання однією сім`єю із спадкодавцем, а є лише доказом замовлення і отримання ритуальних послуг у визначений у них час.

Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він в період з серпня 2014 року по 27.03.2020 брав безпосередню особисту участь у витратах по утриманню квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_4 .

У відповідності до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець за домовленістю передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За статтею 744 ЦК України договір довічного утримання (догляду) - домовленість двох сторін, за якою одна сторона (відчужувач) передає у власність другій стороні (набувачеві) житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Крім іншого, у позові позивач зазначає, що ОСОБА_3 , зверталась за правовою допомогою щодо укладення договору довічного утримання, тим самим бажаючи юридично закріпити право ОСОБА_1 на отримання її майна після своєї смерті за умови її догляду.

В свою чергу, ознаки проживання однією сім?єю виключають спільне проживання за домовленістю чи під будь-якими умовами, в тому числі, за для вирішення своїх житлових питань при умові догляду за власником помешкання.

З огляду на зазначене, зміст позову та отримані відомості в процесі розгляду справи суд не виключає факту знайомства ОСОБА_1 із померлою ОСОБА_3 та можливості тимчасового використання позивачем житла останньої для задоволення своїх житлових потреб на взаємовигідних умовах.

За таких обставин вимога ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 понад 5-ть років до часу відкриття спадщини не підлягає задоволенню.

Спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців (стаття 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із правовстановлюючими документами, а саме - копією свідоцтва про право на спадщину від 20 квітня 2007 року №986 квартира АДРЕСА_4 , а також квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2020 року, належали на праві власності ОСОБА_3 .

Частиною першою та другою статті 1220 Цивільного кодексу України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Частиною другою статті 1223 Цивільного кодексу України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи не вбачається беззаперечних доказів, що підтверджують постійне проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім?єю не менше як п?ять років до часу відкриття спадщини, того, що вони дійсно вели спільне господарство, мали взаємні права та обов?язки.

Отже, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він відноситься до кола спадкоємців четвертої черги.

Як зазначено в пунктах 1, 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суду слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами, зокрема, копіями документів із спадкової справи.

Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.05.2020 року №958/02-14/298-2020 державний нотаріус Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Меркулова Н.А. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв?язку з відсутністю підтвердження факту проживання однією сім?єю.

Отже, позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 , який не відноситься до кола спадкоємців, права власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_4 , а також квартиру АДРЕСА_2 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 СК України, ст.ст. 76, 744, 759, 1216, 1218, 1220, 1261,1264, 1265 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 78, 81, 89, 90, 137, 259, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років на час відкриття спадщини, визнання права на спадкування четвертої черги, визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10.10.2024 року.

Суддя А.В. Шевчук