ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5911/24 Справа № 182/6721/21 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.,

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Чуприна Євген Андрійович на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2024 року, ухваленого суддею Кобеляцькою Шаховал І.О. у м.Нікополі Дніпропетровської люласті, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 простягнення безпідставно набутого майна (коштів).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у травні 2019 року вона прийняла рішення про придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .

У червні 2019 року відповідач в усній формі запропонував їй на його користь передати кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. в рахунок придбання вищевказаного житлового будинку, про що 07 червня 2019 року склав розписку.

Однак, вже через деякий час, відповідач відмовився від укладання договору купівлі-продажу та нотаріального оформлення права власності з тієї причини, що ним було пропущено строк для прийняття спадщини, а тому він не міг вважатися належним продавцем вищевказаного житлового будинку.

На даний час будинок знаходиться в зруйнованому стані, а, відтак, право власності припинено та акт про руйнування будинку перебуває в розпорядженні Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна (коштів) задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставне набуте майно у вигляді грошових коштів в розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч грн.) 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім грн.) 00 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року заява ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2024 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чуприна Є.А., посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що за умови обмеження ОСОБА_2 у доступі до участі у справі, він не зміг повідомити суду, що спірний будинок не був зруйнований, а його розібрала сама позивачка. За умови участі у справі відповідач мав намір заявити суду клопотання про виклик свідків, які б могли це підтвердити.

Окрім того, позивач ввела суд в оману, зазначивши, що відповідач не оформив спадщину. Вказує, що він та його сестра на підставі довіреності уповноважили ОСОБА_1 оформити спадщину та надали їй для цього усі документи (домову книгу, технічний паспорт), про що позивач та третя особа зазначили у розписці від 07.06.2019. Зазначає, що позивач відмовляється віддати ці документи, тому оформити спадщину відповідач не має можливості.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, судом встановлено, що 07 червня 2019 року відповідач склав розписку, згідно якої отримав від позивачки 20 000 грн. 00 коп. в рахунок продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4).

Таким чином, судом встановлено, що сторони висловили намір укласти договір купівлі-продажу будинку, у зв`язку з чим позивач сплатила грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп., відповідно до розписки від 07 червня 2019 року. Однак, між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору та відповідач відмовився від продажу будинку, що фактично й стало підставою того факту, що договір купівлі-продажу будинку не було укладено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на підставі досліджених доказів виходив з того, що передані позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 грн. 00 коп. є авансом, тому, згідно приписів ст.570 ЦК України, вказані грошові кошти підлягають поверненню та оскільки аванс не повернуто відповідачем до теперішнього часу, сплачені позивачем грошові кошти підлягають стягненню з відповідача в примусовому порядку.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та не може погодитись з доводами представника відповідача ОСОБА_5 викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до положень ч.1 та 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України).

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а якщо з вини кредитора - він зобов`язаний повернути боржникові завдаток в подвійному розмірі.

В свою чергу, аванс це форма попередньої оплати, яка при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі не виконання зобов`язання - підлягає поверненню.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону та встановлених обставин справи, отримані відповідачем ОСОБА_2 за розпискою від 07.06.2019 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. є авансом, оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, тому передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року по справі №917/1739/17 було наголошено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Великою Палатою Верховного Суду також зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила застосувати до спірних правовідносин норми статей 1212-1214 ЦК України, проте, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи правильно визначив правову норму, яка підлягає застосуванню для вирішення спору та ухвалив законне і належним чином обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скарга відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Чуприна Євген Андрійович залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: