Справа № 199/4637/23
(2/199/216/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

27.02.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 , спадщину після якого позивач не приймав, оскільки за померлим не було зареєстрованого жодного майна. Оскільки після смерті батька позивача бабуся ОСОБА_5 (мати батька позивача) та тітка ОСОБА_6 (сестра батька позивача та дочка бабусі позивача) залишились проживати вдвох та потребували допомоги та догляду, позивач спочатку відвідував бабусю та тітку, а потім став разом із ними проживати та доглядати за адресою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла тітка позивача, після якої відкрилась спадщина на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , єдиною спадкоємицею якої першої черги за законом залишилась її мати бабуся позивача. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно на 2/3 частини того ж домоволодіння. Після смерті бабусі позивач у встановлений законом шестимісячний строк подав заяву про прийняття спадщини, однак у зв`язку із тим, що місце реєстрації тітки та бабусі не підтверджено, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом за правом представлення після смерті бабусі, а тітка спадкоємців не лишила. Оскільки тітка, бабуся та позивач фактично мешкали разом за адресою означеного вище домоволодіння з 2005 року по час відкриття спадщини після тітки та бабусі, однак оформити спадкові права в позасудовому порядку позивач не має можливості, він звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд встановити факти постійного його проживання з бабусею та тіткою, як спадкодавцями, станом на час відкриття спадщини після кожної з них, а також визнати за позивачем право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті тітки та на 2/3 частин після смерті бабусі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою витребувано копії спадкових справ після тітки та бабусі позивача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала відзив, в якому також просила відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності заявленого факту проживання позивача зі спадкодавцями на час відкриття спадщини.

За викладених обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їх правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дідусь позивача ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копіями свідоцтв про шлюб та народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копіями свідоцтв про шлюб та народження.

Також судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстроване на праві спільної часткової власності за тіткою позивача ОСОБА_6 (на підставі договору дарування від 15 листопада 2007 року) та бабусею позивача ОСОБА_5 (на підставі договору довічного утримання від 24 січня 2008 року та свідоцтва про право на спадщину від 21 листопада 2007 року) із розміром часток 1/3 та 2/3 відповідно, що підтверджується копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 07 жовтня 2022 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями свідоцтв про шлюб, народження та іншими матеріалами спадкової справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла тітка позивача (сестра батька позивача) ОСОБА_6 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак після смерті цієї спадкодавиці спадкова справа не відкривалась, заяву про прийняття спадщини ніхто не подавав, заповіту тітка не складала. Разом з тим, з 16 грудня 1987 року і на момент своєї смерті тітка позивача була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи, листом-відповіддю ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду, листом-відповіддю Четвертої ДДНК на запит суду.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача (матір тітки та батька позивача) ОСОБА_5 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно. За життя бабусею позивача було складено заповіт на ім`я своєї дочки тітки позивача, однак оскільки остання померла раніше бабусі позивача і спадкоємців після не лишила, спадкування після бабусі позивача здійснюється за законом. При цьому, бабуся позивача була зареєстрована з 24 вересня 1974 року і по день своєї смерті також за адресою АДРЕСА_1 , тобто разом зі своєю дочкою, яка є тіткою позивача. Дані обставини підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи, листом-відповіддю ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду.

При цьому, зі змісту акту від 20 травня 2023 року та пояснень допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є друзями сім`ї позивача та померлих спадкодавців, підтверджено, що хоча позивач і був зареєстрований за іншою ніж його бабуся та тітка адресою, однак після смерті свого батька став мешкати разом зі своєю тіткою та бабусю разом за адресою їх реєстрації АДРЕСА_1 , що було зумовлено необхідністю догляду за ними та домоволодінням, оскільки спадкодавиці вже були літніми особами і самі впоратись по господарству не могли, потребували сторонньої допомоги, інших спадкоємців, аніж позивач, не мали. З бабусею та тіткою позивач постійно мешкав і допомагав їм аж до дня смерті кожної з них.

Після смерті бабусі позивач 17 травня 2022 року звернувся до Четвертої ДДНК із відповідною заявою про прийняття спадщини після бабусі, а 30 березня 2023 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у відповідь на що державним нотаріусом 30 березня 2023 року видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті бабусі позивача. Відмова мотивована неможливістю визначення місця відкриття спадщини та кола спадкоємців, які прийняли спадщину, оскільки відомості про зареєстроване місце проживання спадкодавиці відсутні. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи.

Разом з тим, як зазначалось вище, судом в ході розгляд справи за наслідками низки запитів було з`ясовано адресу реєстрації місця проживання не тільки бабусі, але й тітки позивача АДРЕСА_1 .

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є кватира, частка у праві власності на нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.ст.355-357, 361 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Положеннями ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270, 1272 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Нормою ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Підпунктами 1.12, 1.13 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до ст.29 ЦК України. Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо).

За змістом норм ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин смерті спадкодавця) місце проживання житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги. Декларування місця проживання особи повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади. Реєстрація місця проживання (перебування) особи внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем, суд виходить з того, що за змістом норм чинного процесуального законодавства (ст.ст.293, 315 ЦПК України), якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо ж між сторонами правовідносин із встановлення такого факту вбачається спір про право, питання про його встановлення вирішується в порядку позовного провадження. Схожі за змістом роз`яснення надано у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року по справі №521/19930/19.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. До таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 12 листопада 2020 року по справі №750/12880/19.

При вирішенні судом позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем необхідно враховувати, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №404/2163/16-ц, від 10 січня 2019 року по справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року по справі №222/1109/17, від 21 жовтня 2020 року по справі №643/16216/17, від 21 липня 2021 року по справі №706/874/18, від 07 червня 2022 року по справі №175/4514/20, від 07 червня 2023 року по справі №227/5018/21.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то судом в ході розгляду справи з пояснень допитаних свідків, копії акту фактичного проживання, відповідей на запити суду щодо зареєстрованого місця проживання та інших матеріалів справи у їх сукупності достеменно встановлено, що хоча позивач, з одного боку, та його тітка і бабуся, з іншого боку, були зареєстрованими за різними адресами проживання, однак позивач через вік бабусі та тітки, які вже мешкали разом, відсутність в останніх інших родичів та наявність у них у зв`язку із цим потреби в сторонньому догляді та допомозі, зокрема в утриманні домоволодіння, в якому вони мешкали, з 2005 року переїхав до тітки та бабусі у домоволодіння за адресою їх реєстрації ( АДРЕСА_1 ), де став постійно мешкати із ними разом аж до дня смерті спочатку тітки, а потім і бабусі. За таких обставин позовна вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем є обґрунтованою та доведеною, а отже підлягає задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення вимоги про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини полягає у встановленні цього факту лише щодо бабусі позивача, оскільки бабуся і тітка позивача є матір`ю та дочкою одна одній відповідно, тітка позивача померла раніше бабусі позивача, вони мешкали разом, а тому з огляду на зміст норм ст.ст.1258, 1261, 1262, 1266, 1268, 1296 ЦК України саме бабуся позивача є тією спадкоємицею першої черги за законом після тітки позивача, яка внаслідок спільного проживання зі спадкодавицею прийняла спадщину, усунувши таким чином позивача від спадкування після тітки за черговістю як спадкоємця (за правом представлення) другої черги за законом після тітки. Відтак, саме бабуся позивача у спірних правовідносинах сторін є єдиним спадкодавцем для позивача щодо всього спірного домоволодіння (2/3 частин належало бабусі до смерті тітки, а решту 1/3 частину бабуся позивача прийняла у спадщину після тітки позивача в порядку ст.1268 ЦК України). При цьому не оформлення бабусею позивача спадщини після тітки позивача з огляду на зміст ст.1296 ч.3 ЦК України не є за законом тією підставою, яка позбавляє її право власності на спадщину. Встановлюючи факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем (бабусею), суд враховує, що визначені пп.1.13 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку документи є вичерпним переліком доказів, на підставі яких здійснюється підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем, лише для нотаріусів, а не для суду, оскільки суд при розгляді і вирішенні справ використовує ширше коло джерел та засобів доказування, що вбачається зі змісту ст.ст.76, 89 ЦПК України.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування його позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом фактичні обставини, обов`язкові для встановлення та задоволення позову, зокрема, факт смерті спадкодавиці бабусі позивача, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній спадкове майно, до якого входить і право власності на все спірне домоволодіння АДРЕСА_1 (2/3 частин належало бабусі позивача до смерті тітки спочатку, а решта 1/3 частини бабуся позивача прийняла у спадщину після тітки позивача в порядку ст.1268 ЦК України), а також відсутність заповіту та наявність у померлої спадкодавці лише одного спадкоємця за законом позивача, який спадкує за правом представлення після свого батька (сина спадкодавиці) як спадкоємець першої черги за законом. При цьому, позивач, з огляду на встановлений судом вище факт його постійного спільного проживання зі спадкодавицею-бабусею на час відкриття спадщини, таку спадщину прийняв на підставі ст.1268 ч.3 ЦК України в повному обсязі. За таких обставин позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом є правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення відповідної позовної вимоги полягає у визнанні за позивачем права власності лише на 2/3 частини спірного домоволодіння в порядку спадкування і лише після бабусі, оскільки суд на підставі ст.13 ЦПК України при розгляді справи обмежений принципом диспозитивності цивільного судочинства, а тому не може вийти за межі позовних вимог і визнати за позивачем право власності на все домоволодіння, навіть, якщо для цього є підстави, оскільки позивач в порядку спадкування за законом після смерті своєї бабусі просить визнати за ним право власності лише на 2/3 частини домоволодіння. Остання позовна вимога про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом саме після смерті тітки права власності на 1/3 частину спірного домоволодіння задоволенню не підлягає, оскільки, як вказувалось судом вище за текстом рішення, позивач на час смерті своєї бабусі не є спадкоємцем своєї тітки, який міг би претендувати на означену 1/3 частину спірного домоволодіння. Таку частку свого часу прийняла у спадщину саме бабуся позивача з огляду на встановлену законом черговість спадкування за законом та факт її постійного проживання із тіткою позивача (своєю дочкою) на день смерті останньої.

При вирішенні спору сторін не має правового значення наявність заповіту, складеного бабусею позивача на користь тітки позивача, оскільки тітка позивача померла раніше бабусі позивача, а тому такий заповіт втратив свою правову силу, а спадкування за правом представлення при спадкуванні за заповітом законом не допускається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 355-357, 361, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1262, 1266, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», пп.1.12, 1.13 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) разом зі спадкодавцем його бабою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після його баби ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко