Провадження № 2/761/7248/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Сіромашенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 позивач, інтереси якого представлені адвокатом Пушкарьовим О.О., звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг», в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2 185 від 10.08.2022 укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Лізинг» та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.2022, між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Лізинг» був укладений договір фінансового лізингу № 2 185, предметом якого є автомобіль «Ford Transit Connect», вартість об`єкта лізингу складає 435 326,21 грн.; строк лізингу 36 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому - передачі; загальна сума лізингових платежів - 785 492,01 грн. Позивач вважає, що укладений між сторонами договір, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК України, не було нотаріально посвідчено, на час укладення договору відповідач не повідомив, що у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а також на думку позивача, умови договору, в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови, що суттєво знижує права позивача та розширює права лізингодавця (пункт 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки встановлений в Договорі розмір неустойки (пені, штрафу) перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є завищеними, що як наслідок свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Вказує, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором фінансового лізингу є завищеною, оскільки у кредитора наявна можливість стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки, що перетворює її на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2024 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 10.05.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

17.05.2024 представником відповідача було подано відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли 10.08.2022 та регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якого нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов`язковим. Зазначає, що позивачем не надано обґрунтування співвідношення регулювання спірних правовідносин, які регулюються нормами ЗУ «Про фінансовий лізинг» до кредитних правовідносин, сторонами останніх є кредитодавець та позичальник. Крім того, позивач не заперечує факт особистого підписання Договору фінансового лізингу та не надав доказів належного виконання ним зобов`язань зі сплати лізингових платежів. Вказує, що лізингоодержувач не конкретизує, які умови договору страхування є несправедливими та суперечать принципу добросовісності та завдають йому шкоду. Лізингодавець не є банком та не надав кошти безпосередньо позивачу, а відтак списання штрафів, пені як нараховуються з 24.02.2022 за прострочення виконання майнового зобов`язання не має жодного відношення до спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні докази, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 10 серпня 2022 між ТОВ «Авентус Лізинг» (лізингодавець) і ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено договір, відповідно до умов якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу бувше у використанні майно (далі по тексту - предмет лізингу): автомобіль «Ford Transit Connect», 2014 випуску, номер шасі НОМЕР_1 , вартість об`єкта лізингу складає 435 326,21 грн.; строк лізингу 36 місяці з моменту підписання сторонами акту прийому - передачі; загальна сума лізингових платежів - 785 492,01 грн., а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в Графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов договору (п.1.1 договору).

Відповідний договір було укладено сторонами у простій письмовій формі.

Між сторонами узгоджений графік платежів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами договір є недійсним, в силу положень ст. 799 ЦК України (не було нотаріально посвідчено), на час укладення договору відповідач не повідомив, що у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а також на думку позивача, умови договору, в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови, що суттєво знижує права позивача та розширює права лізингодавця.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З огляду на зазначене та враховуючи параграф 1 глави 58 ЦК України вбачається, що у частині 2 ст. 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфа 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави.

Таку правову позицію викладено, зокрема у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023р. у справі № 527/1998/20, на яку, як на підставу позову, посилався позивач, за змістом поданого позову.

Разом з тим, предметом даного позову, є договір лізингу, який був укладений між сторонами ( ОСОБА_1 та ТОВ Авентус Лізинг») 10.08.2022, тобто вже після набрання чинності новим Законом України від 04 лютого 2021р. № 1201-IX «Про фінансовий лізинг» (набрав чинності 13 червня 2021р.), і тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються цим Законом в новій редакції, який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі.

Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін.

Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Таким чином, починаючи з 13 червня 2021, нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Судом не встановлено, що перед укладенням та на момент укладення договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо нотаріального посвідчення договору, а тому суд, враховуючи правові позиції Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 по справі № 756/11019/22, вважає, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини 3 ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг», тому доводи сторони позивача про його нікчемність є невірними.

Нормами ст. 203 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що стороною позивача протягом всього часу розгляду справи в суді, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування доводів позову про те, що договір про фінансовий лізинг, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений, то він є нікчемний, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 627, 629, 638, 799, 806 ЦК України; ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг»; ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Авентус Лізинг», , адреса: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 5, офіс 220.

Суддя: Н.В. Сіромашенко