03 грудня 2024 р. Справа № 597/1118/24
Заліщицький районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Тренич А.Г.
за участю секретаря судового засідання Богдана В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Заліщики за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю подружжя,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 її особистою власністю.
Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 29.07.2024 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено розглядати справу у порядку загального позовного провадження із викликом сторін.
Відповідач відзив на позов до суду у строк, визначений ухвалою про відкриття провадження не подав.
В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, в якій заявлені вимоги підтримала, просить їх задовольнити.
Відповідач в жодне з призначених судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків.
Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.07.2008 року № 1671 позивач набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа якого 150,4 кв.м.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24337382, виданого Заліщицьким районним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, 03.11.2009 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 .
В позовній заяві позивач зазначає, що в період з 2009 року по 2014 рік вона здійснювала реконструкцію у вказаному будинку.
В декларації про готовність об`єкта до експлуатації будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 вказано, що початком будівництва є 2006 рік та закінченням будівництва - 2014 рік.
При цьому, 05.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Товстенській селищній раді Заліщицького району Тернопільської області укладено шлюб.
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02.11.2021 року у справі № 597/1339/21 шлюб між сторонами розірвано.

Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш які були одержані цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбанні майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Стаття 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Тобто той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Тому, враховуючи той факт, хоча і юридично реєстрація права власності на спірний житловий будинок була здійснена під час перебування у шлюбі, купівля вказаного житлового будинку відбулась до укладення шлюбу у 2008 році, усі реконструкції, які були проведені та внаслідок яких майно покращилось та збільшилось у вартості, також відбулись до укладення шлюбу, що підтверджується даними які містяться у декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Суду не надано доказів придбання майна внаслідок спільної праці та (або) внесення коштів, одержаних внаслідок сумісної праці членів сім`ї, за наявності яких суд мав би підстави дійти висновку про право спільної сумісної власності членів сім`ї на спірний житловий будинок.

Таким чином, позивач в 2008 році придбала та в період з 2009 року по 2014 рік провела реконструкцію житлового будинку, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Сам по собі факт реєстрації права власності на житловий будинок в 2021 році не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі та (або) за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина перша ст.321 ЦК України визначає непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу положень ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства, дослідивши наявні у справі докази і встановивши, що вказаний житловий будинок придбаний та реконструйований позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачем, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивача.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору сплаченого за подання позовної заяви .

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 274, 279 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного із подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 263 кв.м, житлова площа 124,1 кв.м, номер об`єкта в РПВН: 23805782, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220 особистою власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено до десяти днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Анна ТРЕНИЧ