Справа № 465/3541/24
Провадження № 22-ц/4808/1373/24
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 серпня 2024 року під головуванням судді Сольського В.В. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

В травні 2024 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем ОСОБА_1 12.12.2020 на підставі заявки-анкети № 3380308 на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики, що акцептована відповідачем, шляхом підписання електронним підписом відповідача було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2.

Відповідно до умов договору позики позичальнику надано кредит в розмірі 7 000 грн, строк користування кредитом - 30 днів, строк дії Договору - 3 роки, відсоткова ставка - 1,225 % за один день користування кредитом.

Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем (ТОВ «ІНФІНАНС») було перераховано грошові кошти в розмірі 7 000 грн.

Підписанням акцепту оферти відповідач також підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з правилами та йому було надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» 11.02.2022 укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, у тому числі за договором позики №/2 від 22.11.2020, де боржником є ОСОБА_1 .

Між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 10.01.2023 укладено договір відступлення права вимоги, в тому числі за договором позики №/2 від 22.11.2020, де боржником є ОСОБА_1 .

Внаслідок невиконання відповідачем умов договору заборгованість станом на 08.04.2024 становить 189 402,50 грн, з яких 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 182 402,50 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договором позики, внаслідок чого виникла заборгованість, товариство, з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 24.05.2024, просило стягнути з відповідача заборгованість за договором у розмірі 107 817,50 грн, з яких 7 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 100 817,50 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «ІНФІНАНС».

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 в загальному розмірі 107 817,50 грн, з яких: 7 000 грн - забргованість за тілом кредиту, 100 817,50 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» сплачений судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що строк нарахування відсотків обмежений строком кредитування, який триває обумовлений договором строк, та закінчується з першим днем прострочення по кредиту, а отже ніяк не може складати більше ніж 30 днів, якщо виходити із договору на який посилається Позивач.

У заяві-анкеті та у акцепті оферти, які падав позивач чітко вказано, що строк користування кредитом становить 30 днів. Тобто період правомірного користування кредитними коштами закінчився зі спливом, передбачених договором тридцяти днів. З розрахунків позивача та рішення суду випливає, що відсотки за прострочення почали нараховуватись після спливу 30 днів відведених на користування кредитом.

Суд першої інстанції не застосував норму закону, яка підлягає застосуванню, а саме ст. 1050 ЦК України.

Із законодавчих приписів та правових висновків Верховного Суду випливає, що позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитом тільки за передбачений договором строк кредитування, тобто за 30 днів. За решту періоду, коли відповідач прострочив повернення кредитних коштів, позивач міг нарахувати проценти за користування чужими коштами в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, але такі позовні вимоги не заявлялись.

Позивач стверджує, а суд вважає встановленим, що Правилами надання кредитних коштів (надалі - Правила) договір пролонгувався і продовжувався строк користування кредитом, хоча Правилами передбачено, що пролонгація можлива тільки в разі попередньої сплати усіх відсотків за користування кредитом. При цьому, позивач сам надає розрахунок, згідно якого відсотки за кредитом не сплачувались, а отже і пролонгація не могла мати місце, бо її обов`язковою умовою є виплата всіх відсотків, тобто на момент пролонгації користування кредитними коштами мало бути правомірним. Оскільки відсотки сплачені не були, то після 30 днів користування кредитом почався період прострочення, період неправомірною користування кредитом, а отже відсотки нараховувати за цей період немає підстав.

Позивач вказує, що відповідно до умов договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000,00 грн, в межах строку дії Договору - 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонам. Проте такі умови взагалі відсутні у заявці -анкеті та акцепті оферти. Всі ці документи, долучені позивачем, взагалі не містять таких умов. Проте суд цього не спростовує, як і не спростовує твердження позивача, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов цього договору в межах строку дії кредитного договору.

Суд першої інстанції не дослідив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору і перерахунку на його виконання кредитних коштів.

Позивач стверджує, що перерахував йому кредитні кошти, але жодним чином не доводить, що взагалі комусь перерахував грошові кошти за договором, на який посилається. З аналізу наданої позивачем квитанції в якості доказу перерахунку кредитних коштів взагалі випливає, що ТОВ «ІНФІНАНС» є отримувачем коштів, а оплата проводилась з якоїсь банківської карти, і жодної прив`язки до того, яке взагалі призначення цих коштів. Також позивач не надав жодного доказу на підтвердження, що взагалі надавав комусь грошові кошти в якості кредиту на виконання договору. Він мав чітко довести належними доказами, хто саме був отримувачем коштів, а не просто вказати неповний номер карти.

В такий спосіб, будь які шахраї, які заволодіти персональними даними могли отримати кредитні кошти на його ім`я, вказати свій номер телефону та свою банківську карту.

Суд необґрунтовано задовольнив позивачу вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки справа є типова, а позовна заява складається з декількох сторінок, є по своїй суті ідентичною з тисячами інших заяв про стягнення коштів за кредитом, не потребує спеціальних знань та досліджень.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» зазначає, що факт укладення договору підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Так матеріали справи містять заявку-анкету на отримання кредиту, оферту та акцепт оферти. Ці документи підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора та містять актуальні реквізити відповідача. При цьому, відповідач не заперечував факт укладення договору в суді першої інстанції, в тому числі і у відзиві на позовну заяву.

Укладений кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, 1055 ЦК України.

Відповідно до п. 7.2 договору позики позичальник підтвердив, що він отримав в письмовій формі вичерпну інформацію про умови надання кредиту і що один з оригіналів цього договору був переданий позичальнику.

Перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у заяві-анкеті для отримання кредиту. Будь-яких доказів того, що цей картковий рахунок належить третім особам матеріали справи не містять, як і доказів використання особистих даних відповідача третіми особами. Відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування йому кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає, маючи можливість здійснити запит до банку про наявність у нього карткового рахунку, вказаного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування.

Сторони окремо погодили, що у випадку прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту у строк користування кредитом, обумовлений в договорі, проценти за користування кредитом нараховуються по дату фактичного повернення кредиту у повному обсязі виходячи з максимальної відсоткової ставки з урахуванням положень 7.3 Правил (п. 6.1 Правил).

Проценти за користування кредитом нараховуються щоденно. Нарахування процентів здійснюється також у неробочий чи святковий день (п. 6.4 Правил).

Сторони окремо погодили, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений в договорі або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (п. 6.7 Правил). При цьому, відсоткова ставка протягом дії договорів не збільшувалось.

Отже, нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов цього договору в межах строку дії кредитного договору.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору та контр-розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем. Таким чином, відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

Представник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Муравський В.В., який брав участь у справі в режимі відеоконференції, вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Встановлено, що між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 12.12.2020 на підставі заяви-анкети № 3380308 на умовах пропозиції (оферти) на укладання електронного договору позики, що акцептована відповідачем шляхом підписання електронним підписом відповідача, було укладено договір надання позики, в тому числі, на умовах фінансового кредиту № /2.

Відповідно до умов договору розмір кредиту 7 000 грн з відсотковою ставкою 1,225% за один день користування кредитом. Строк користування кредитом - 30 днів, строк дії договору -3 роки.

Пропозиція (оферта) на отримання кредиту згідно заявки-анкети, підписаної позичальником електронно-цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер , зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Відповідач здійснив дії спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору та зазначенням реквізитів банківської картки, на рахунок якої були перераховані грошові кошти в сумі 7 000 грн. Перерахування коштів відповідачу підтверджується квитанцією за сплату № 74948268 від 12.12.2020. Підписанням акцепту оферти відповідач підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма умовами та правилами кредитування та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Відповідно до підписаної відповідачем акцепту оферти від 12 грудня 2020 року, відсоткова ставка 1,225% за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації.

Сторони також погодили, що максимальна відсоткова ставка 3,5% за один день користування кредитом, застосовується за умови неналежного виконання умов договору.

Згідно умов договору загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 7 350 грн за умови належного виконання умов договору.

Також у договорі передбачено, що всі інші умови викладені у Правилах, з якими позичальник ознайомився до укладення договору, та які є невід`ємною частиною договору.

Правилами надання коштів у позику передбачено, що договір позики укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається позичальником у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 205 ЦК України.

Між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» 11.02.2022 було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за вказаним кредитним договором.

Згідно акта прийому-передачі Реєстру боржників, а також згідно Додатку №3 Реєстру боржників до договору факторингу №11-02/22 та витягу з Додатку №3, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» прийняло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № від 22.11.2020 у сумі 107 817,50 грн.

Згідно копії договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023, укладеного 10.01.2023, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило шляхом продажу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» належні йому права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Згідно додатку №3 Реєстру боржників до договору факторингу №10-01/2023 та витягу з Додатку №3, вбачається, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № у сумі 189 402,50 грн.

Кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи веб-сайту в мережі Інтернет https://www.moneyboom.ua/ та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

ОСОБА_1 , в порушення умов договору, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти своєчасно не повернув.

Отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено кредитним договором, акцептом оферти на укладення договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2, від 12.12.2020 та отримання кредиту згідно заявки-анкети №3380308 від 12.12.2020, заявкою-анкетою на отримання кредиту №3380308, які підписані ним за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, зазначеним у ній; квитанцією за сплату №74948268 від 12.12.2020 про переказ кредитних коштів від ТОВ «ІНФІНАНС» на картку позичальника НОМЕР_1 у сумі 7 000 грн за допомогою платіжною системи iPay.ua.

Згідно з розрахунками кредитної заборгованості за кредитним договором загальна сума заборгованості за договором станом на 11.02.2022 становить 107 817,50 грн, з якої 7 000 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 100 815,50 заборгованість за нарахованими відсотками (а.с.23).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначено Законом України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (надалі - Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VIII електронна комерція - це відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч. 2, 4 ст. 8 Закону № 675-VIII покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законом передбачено три різні способи акцепту пропозиції на укладення електронного договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Згідно ст. 12 Закону № 675-VIII якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа.

Статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Отже, між сторонами вказаних договорів (позики та кредитних договорів) було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів, які оформлені ними в електронній формі з використанням електронних підписів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено ЦК України.

Згідно приписів статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Укладення кредитних договорів онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення позики за електронним договором є обов`язковим.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ним перевірено правильність обрахунку відсотків за користування кредитом з врахуванням пільгового періоду (30 днів) та періоду протермінування погашення кредиту (396 днів), відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за договором, чим порушує права позивача. При цьому суд першої інстанції вказав, що наведена відповідачем у відзиві судова практика Верховного Суду є нерелевантною у цій справі, оскільки сторони погодили, що строк дії договору буде становити три роки і визначили відсоткову ставку, яка буде застосовуватись протягом вказаного періоду.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з нарахованою заборгованістю за відсотками, оскільки, як правильно на це посилався відповідач, за правочином кредитування здійснювалося нарахування відсотків поза межами встановлених строків кредитування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказував, що відсотки відповідачу нараховано за користування кредитом протягом 30 днів та за період протермінування погашення кредиту - 396 днів, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором станом на 11.02.2022, підписаним директором ТОВ «ІНФІНАНС», однак помилково ототожнивпоняття «строк договору» та «строк виконання зобов`язання» («термін виконання зобов`язання») з посиланням на те, що строк дії договору становить три роки.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості за нарахованими процентами необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитних договорів умовах, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування саме у 30 днів відповідно, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму вартості кредиту. Такий механізм не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять та здійснений первісним кредитором розрахунок вказує саме на «неправомірне користування позичальником грошовими коштами» протягом 396 днів.

Крім того, відповідно до п. 7.1 - 7.3 Правил, які долучив до позовної заяви позивач, пролонгація кредиту здійснюється в разі сплати позичальником повністю нарахованих процентів (у разі відповідної вимоги Товариства - неустойка та штрафні санкції) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту; пролонгація кредиту здійснюється виключно за умови попередньої оплати нарахованих процентів за користування кредитом (у разі наявності, сплати неустойки та штрафних санкцій на вимогу Товариства) за фактичну кількість днів користування кредитам, чого відповідно до наявного у справі розрахунку не було вчинено позичальником, на що вказує апелянт у апеляційній скарзі.

Здійснивши тлумачення умов кредитного договору апеляційний суд дійшов висновку, що кредитор не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, долучені до матеріалів Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal», затверджені 18.08.2020, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору щодо встановлення обов`язку позичальника сплатити проценти від суми неповернутого в строк кредиту у розмірі 1277,5 % річних (п. 9.2.), якщо вони не підписані позичальником. Також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві-анкеті позичальника та акцепті оферти від 12 грудня 2020 року, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які не було враховано судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Крім того, редакція долучених до матеріалів Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal» містить у розділах 6, 8 непослідовну нумерацію пунктів, що вказує на їх неодноразову зміну.

Звертаючись з позовом, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» посилалося на наявність у позичальника заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом. Однак, заявлена до стягнення сума відсотків нарахована як за період до прострочення боржника, так і за період після такого прострочення за кредитним договором.

Суд першої інстанції, вказавши про узгодження сторонами кредитного договору відсоткової ставки, яка буде застосовуватись протягом періоду дії кредитного договору (3 роки), не звернув увагу, що така домовленість міститься в розділі «Відповідальність» Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal», затверджених 18.08.2020, щодо встановлення обов`язку позичальника сплатити проценти від суми неповернутого в строк кредиту у розмірі 1277,5 % річних (п. 9.2.), а також сторони погодили, що таке нарахування здійснюється починаючи з першого дня прострочення.

ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не обґрунтовувало заявлені позовні вимоги в частині стягнення відсотків і як таких, що нараховані як річні проценти згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в обумовлених сторонами розмірах, що відповідають розділу «Відповідальність» Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal», що визначені як частина кредитного договору, а саме як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, як міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Встановлені ст. 625 ЦК України проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

За неповернення вказаних сум після закінчення строку, на який були видані кредитні кошти, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність в повному обсязі вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими як за користування кредитними коштами.

У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02.10.2020 № 911/19/19 зазначено, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Тому з підстав, заявлених в позові, з позичальника підлягають стягненню проценти, які є звичайною платою за користування грошима за умови неналежного виконання умов договору (максимальна відсоткова ставка), нараховані за період до прострочення боржника відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), розмір яких визначений договором - 7 350,50 грн. (7000*3,5%*30).

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апелянта, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Позивач, як і первісні кредитори, з урахуванням перерахування усіх коштів на банківську карту № НОМЕР_1 , не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками, а перерахування коштів здійснювалося з використанням операторів послуг платіжної інфраструктури, які здійснювали перерахування коштів. Факт перерахування відповідачу коштів позики в розмірі 7 000 грн на виконання умов договору позики підтверджується квитанцією від 12.12.2020 з відповідним призначенням платежу.

При цьому, заперечуючи факт отримання грошових коштів за вказаним договором, відповідачем ОСОБА_1 не надано виписки по його особовому рахунку, доступ до якої має він, як клієнт, та банк-емітент банківської карти, чи довідки про відсутність у нього банківської карти № НОМЕР_1 на момент здійснення перерахувань коштів.

Таким чином, доводи апелянта, що позивачем не підтверджено перерахунку на виконання договору кредитних коштів є неспроможними та не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

В засіданні апеляційного суду апелянт визнав, що кредитні кошти відповідачем йому перераховані і ним отримані.

Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначене узгоджується з положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі«Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 рокуу справі «Баришевський проти України» (пункт 95)зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» надано суду копії: Договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023; заявку на надання юридичної допомоги №509 від 01.03.2024, згідно якої ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та адвокатське об`єднання АО «Лігал Ассістанс» погодили надання правових (юридичних) послуг за договором №02-01/2023, яка складається із надання консультації з вивченням документів 2 години у розмірі 4 000 грн, підготовка пропозицій 3 години у розмірі 6 000 грн та складення позовної заяви про стягнення боргу 5 годин у розмірі 15 000 грн, а всього 25 000 грн; витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.03.2024 на загальну суму 25 000 грн.

Суд першої інстанції правильно вказав, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, та, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, з врахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов висновку про обґрунтованість витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором від 12.12.2022 зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, що є підставою для зміни рішення в цій частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором, зменшивши розмір стягнутої заборгованості за відсотками за кредитним договором № /2від 12.12.2022 до 7 350,00 грн.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, частково покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому розподіл судових витрат слід змінити і стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судовий збір в розмірі 403,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 665,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 3 983,33 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 серпня 2024 року змінити в частині стягнення заборгованості за відсотками за договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2, та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, місто Київ, вул.Мечнікова, будинок 3, офіс 306, )заборгованість за договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2,за відсотками в розмірі 7 350,00 (сім тисяч триста п`ятдесят грн) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 403,00 грн судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 665,00 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 983,33 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин