ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/18/24 Справа № 185/141/18 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 115/08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 66 000,00 доларів США, зі сплатою 9,0 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 22 липня 2015 року. Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі. Однак, ОСОБА_1 не виконав належним чином умови договору і станом на 30 листопада 2017 року має заборгованість в розмірі 101 200,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 733 809,98 грн., яка складається із: простроченої заборгованості - 59 434,49 доларів США, що еквівалентно 1 605 559,15 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих процентах - 41 765,52 доларів США, що еквівалентно 1 128 250,83 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року в розмірі 101 200,01 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 41 007,15 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року було залучено до участі у справі замість Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року позовні вимоги - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 115/08 від 23 липня 2008 року в розмірі 101 200,01 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості - 59 434,49 доларів США; простроченої заборгованості по нарахованих процентах - 41 765,52 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Зазначає, що суд в порушення норм процесуального права розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року клопотання Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») про залучення правонаступника позивача - задоволено.

Залучено до участі у справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у якості позивача - правонаступника АТ «Сенс Банк».

Сторони по справі в судове засідання 24 вересня 2024 року не з`явилися, про час та місце слухання даної справи апеляційним судом були повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Тернова І.В. подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник Ужва С.В. повідомлялись судом апеляційної інстанції про розгляд справи за наявними в матеріалах справи та вказаними ними адресами, проте, поштові відправлення, адресовані відповідачу та його представнику, повернулись не врученими з відмітками, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Апеляційним судом враховується, що відповідач та його представник брали участь в попередніх судових засіданнях, зокрема 09 грудня 2021 року, 20 січня 2022 року, 08 лютого 2024 року.

Крім того, в судовому засіданні 20 січня 2022 року у відповідача були особисто відібрані експериментальні зразки його підпису для вирішення питання про призначення судової почеркознавчої експертизи заявленого саме за його клопотанням.

Тобто, відповідач та його представник під час апеляційного розгляду справи давали пояснення і міркування щодо суті спору, заявляли клопотання, тобто їх думка судом була заслухана.

Колегія суддів вважає, що відповідачу та його представнику достеменно відомо про наявність цієї справи, яка перебуває на розгляді у суді.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 23 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 14 червня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 115/08 (т.1 а.с.4-7).

Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 66 000,00 доларів США, зі сплатою 9,0 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 22 липня 2015 року.

Банк виконав свої зобов`язання передбачені кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти.

Відповідно до пункту 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору.

Відповідно до пункту 3.3.8 кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора згідно з пунктом 3.2 цього договору про невиконання вимог пунктів 3.2.3.1-3.2.3.6 цього договору, повернути в повному обсязі кредит та нараховані проценти з можливою неустойкою.

Пунктом 3.3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених пунктом 2.4 цього договору, прострочення строків повернення кредиту, визначених пунктом 1.1 цього договору позичальник сплачує кредит та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення у період прострочення.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2-3.3.17 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 відсотків від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.

Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та перестав належним чином сплачувати борг за договором, внаслідок чого станом на 30 листопада 2017 року має заборгованість в розмірі 101 200,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 733 809,98 грн., яка складається із: простроченої заборгованості - 59 434,49 доларів США, що еквівалентно 1 605 559,15 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих процентах - 41 765,52 доларів США, що еквівалентно 1 128 250,83 грн. (т.1 а.с.3).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості по кредиту, а також процентів за користування кредитними коштами.

Однак, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 23 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 14 червня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 115/08 на купівлю автотранспортних засобів (т.3 а.с.225-227).

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 66 000,00 доларів США, зі сплатою 9,0 % річних та кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 22 липня 2015 року.

Банк виконав свої зобов`язання передбачені кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки № авт/892894 від 23 липня 2008 року (т.2 а.с.41).

Відповідно до пункту 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору.

Відповідно до пункту 3.3.8 кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора згідно з пунктом 3.2 цього договору про невиконання вимог пунктів 3.2.3.1-3.2.3.6 цього договору, повернути в повному обсязі кредит та нараховані проценти з можливою неустойкою.

Пунктом 3.3.9 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених пунктом 2.4 цього договору, прострочення строків повернення кредиту, визначених пунктом 1.1 цього договору позичальник сплачує кредит та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення у період прострочення.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2-3.3.17 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 відсотків від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.

31 липня 2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 14 червня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року (т.3 а.с.231-232).

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1 від 31 липня 2009 року сторони дійшли взаємної згоди внести зміни до договору кредиту пролонгації кінцевого терміну користування кредитом, збільшення ліміту кредитування та відстрочки сплати основного боргу.

Згідно пункту 1.1 додаткової угоди № 1 від 31 липня 2009 року пункт 1.1 договору викладено в новій редакції: «Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 66 541,46 доларів США, зі сплатою 9,0 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22 липня 2017 року (включно), на умовах визначених цим Договором».

Позивач в обґрунтування розміру заборгованості посилався на наявний в матеріалах справи розрахунок, відповідно до якого станом на 30 листопада 2017 року заборгованість за кредитним договором складає 101 200,01 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 733 809,98 грн., яка складається із: простроченої заборгованості - 59 434,49 доларів США, що еквівалентно 1 605 559,15 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих процентах - 41 765,52 доларів США, що еквівалентно 1 128 250,83 грн (т.1 а.с.3).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Також позивачем в обґрунтування розмір заборгованості було надано виписки з особового рахунку за період з 23 липня 2008 року по 16 жовтня 2019 року (т.2 а.с.73-249, т.3 а.с.194).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки по особовим рахункам (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту та процентами за користування кредитом.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

Колегією суддів встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 22 липня 2017 року (на момент закінчення строку кредитування) підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по особовим рахункам, які є належними та допустимими доказами в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

Встановлено, відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ «Сенс Банк», правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», з 14 червня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», не навів своїх розрахунків, не довів відсутність заборгованості.

Також, ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчать підпис у кредитному договорі, в якому погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості, що підтверджується зокрема випискою по особовому рахунку та заявами на переказ готівки № 18-2 від 11 серпня 2009 року в сумі 471,15 доларів США в рахунок погашення відсотків та № 18-3 від 11 серпня 2009 року в сумі 70,31 доларів США в рахунок погашення відсотків.

Колегією суддів установлено, що на теперішній час відповідач не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням умов договору.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 367/4970/13-ц (провадження № 61-19992св18) зазначено, що заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали до суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.

Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано.

Будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, наприклад, висновок експертизи, про невірність наданого банком розрахунку.

Таким чином, позивач належними та допустимими доказами довів наявність у відповідача ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 115/08 від 23 липня 2008 року у вигляді тіла кредиту в розмірі 59 434,49 доларів США.

Встановивши зазначені обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а саме до 22 липня 2017 року, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Щодо строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що сторони у додатковій угоді № 1 від 31 липня 2009 року визначили кінцевий термін погашення суми основної заборгованості до 22 липня 2017 року (включно), банк звернувся у січні 2018 року до суду з вимогою про виконання позичальником основного зобов`язання в межах строку позовної давності.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 поставив під сумнів власний підпис у додатковій угоді № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року, у зв`язку з чим подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Клопотання обґрунтовував тим, що підпис у додатковій угоді № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року в графі "Реквізити та підписи сторін" виконаний не ним, у зв`язку з чим, у нього наявні сумніви з приводу достовірності поданого позивачем вказаного документу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2022 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експертизи було поставлено наступне питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року в графі "Реквізити та підписи сторін", тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?.

31 серпня 2022 року до Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_1 за період 2008-2010 рр., що можуть знаходитись у різних за цільовим призначенням документах: посвідченнях, на яких є власноручний підпис; заявах про надання комунальних послуг; банківських документах про отримання кредиту/карток; автобіографіях, особисто заповнених анкетах, листах, що належать до службової переписки; установчих, приватизаційних документах, заявах про видачу паспорта, нотаріально посвідчених документах, записах особистого характеру тощо (15-20 документів), оскільки наявні у матеріалах справи та перелічені в ухвалі про призначення експертизи оригінали документів разом із спірною додатковою угодою № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року є складовими одного пакета документів, а отже не можуть бути використані у якості порівняльного матеріалу.

Щодо наявних у матеріалах справи експериментальних зразків підпису ОСОБА_1 , експерт зазначив, що останні, відібрані одномоментно у 2022 році, тобто розрив у часі виконання з досліджуваним підписом становить 13 років, не відображають із достатньою повнотою ознаки, властиві почерку та підпису особи, яка їх виконала. Відсутність зразків, виконаних у більш ранній період не дає можливості визначити стійкість і варіаційність ознак у часі.

З наведених причин наданий порівняльний матеріал за обсягом та якістю не достатній для проведення ідентифікаційного дослідження та надання науково- обґрунтованого висновку.

Крім того, експерт вказав, що попереднім оглядом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Реквізити та підписи сторін» Додаткової угоди № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до Договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року потребує комплексного дослідження із залученням фахівця з технічної експертизи документів.

З огляду на викладене, експерт просив надати згоду на зміну процесуального статусу експертизи на «комплексну» шляхом винесення відповідної ухвали та поставити на вирішення експерта з технічної експертизи документів наступне питання: «Яким способом виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Реквізити та підписи сторін» Додаткової угоди № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до Договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року?».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року призначено у справі комплексну судову почеркознавчу та судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експертизи було поставлено наступні питання:

1) чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року в графі "Реквізити та підписи сторін", тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?;

2) яким способом виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Реквізити та підписи сторін" додаткової угоди № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року?.

01 березня 2024 року до Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме вільних зразків підпису ОСОБА_1 за максимально наближені до дати складання досліджуваного документу, що можуть знаходитись у різних за цільовим призначенням документах (бажано офіційних): заявах про надання комунальних послуг; банківських документах про отримання кредиту/карток; автобіографіях, особисто заповнених анкетах, листах, що належать до службової переписки; установчих, приватизаційних документах, заявах про видачу паспорта, нотаріально посвідчених документах тощо (15-20 документів), оскільки наявні у матеріалах справи та перелічені в ухвалі про призначення експертизи оригінали документів разом із спірною додатковою угодою № 1 від 31 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 115/08 від 23 липня 2008 року є складовими одного пакета документів, а отже не можуть бути використані у якості порівняльного матеріалу.

13 березня 2024 року представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Ужва С.В., з урахуванням вимог судового експерта щодо необхідності надати додаткові документи для дослідження, які мають вільні зразки підпису відповідача ОСОБА_1 , подав клопотання, в якому зазначив, що у нього не має такої можливості у зв`язку з їх відсутністю та наполягав на проведенні судової експертизи на підставі тих документів, які містяться в матеріалах цивільної справи, підтримавши раніше подане клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2024 року матеріали цивільної справи були повернуті до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення комплексної судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи, призначеної ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року.

27 серпня 2024 року справа повернулась без виконання експертизи з підстав того, що у встановлений пунктом 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (зі змінами) термін, клопотання судових експертів не виконане, попередня оплата відповідно до рахунку № 1569 від 28 лютого 2024 року не здійснена.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Апеляційним судом враховується, що відповідач ОСОБА_1 та його представник Ужва С.В. брали участь в попередніх судових засіданнях, зокрема 09 грудня 2021 року, 20 січня 2022 року, 08 лютого 2024 року.

Крім того, в судовому засіданні 20 січня 2022 року у відповідача були відібрані експериментальні зразки його підпису для вирішення питання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2022 року до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ужви С.В. про зупинення провадження у даній справі.

Клопотання обґрунтовувалось тим, що згідно довідки військової частини НОМЕР_1 відповідач виконує службові обов`язки в зоні бойових дій для забезпечення оборони та територіальної цілісності України у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації з 22 травня 2022 року по теперішній час.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ужви С.В. було задоволено та зупинено провадження у справі - до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

В подальшому, на адреси відповідача та його представника неодноразово направлялись судові запити про надання довідки про підтвердження проходження військової служби (трудову діяльність) ОСОБА_1 відповідно до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 1.5 розділу І) або докази припинення перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (т.4 а.с.108).

28 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримав зазначений запит суду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.4 а.с.109).

Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Ужва С.В. 19 жовтня 2023 року отримав запит суду на електрону адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Проте, запит апеляційного суду не було виконано, доказів щодо продовження або припинення перебування ОСОБА_1 на військовій службі суду не було надано, у зв`язку з чим, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року було поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду.

Відповідач та його представник повідомлялись судом апеляційної інстанції про розгляд справи за наявними в матеріалах справи та вказаними ними адресами.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Відповідач, будучи обізнаним про наявність в провадженні суду даної справи та приймаючи участь в судових засіданнях, не повідомив апеляційний суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження). Також, заявляючи клопотання про призначення експертизи, не проявив зацікавленості в її проведенні протягом тривалого періоду часу, враховуючи, що вперше експертиза була призначена судом апеляційної інстанції 07 липня 2022 року, додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи не надав, оплату за проведення експертизи не здійснив.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку, що відповідач не спростував належними та допустимим доказами наявність простроченої заборгованості за кредитом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд в порушення норм процесуального права розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розгляд справи в суді першої інстанції після скасування заочного рішення від 25 вересня 2018 року відбувався з повідомленням (викликом сторін), відповідач мав можливість подавати докази, заявляти клопотання для підтвердження своїх вимог і заперечень.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, відповідач не навів в чому полягає незаконність та/або необґрунтованість оскаржуваного рішення, не спростував належними та допустимими доказами відсутність заборгованості, не навів власних розрахунків.

Щодо позовних вимог про стягнення простроченої заборгованості по нарахованих процентах, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 викладено правовий висновок, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).

Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в валюті кредиту в останній робочий день поточного місяця (без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця), а також в кінцевий термін повернення заборгованості, визначений кредитним договором (пункт 2.4 кредитного договору).

Колегією суддів встановлено, що згідно виписок по особовому рахунку нарахування банком процентів за користування кредитом продовжувалось після закінчення строку дії договору, тобто після 22 липня 2017 року, а саме 27 червня 2019 року, 12 липня 2019 року, 31 липня 2019 року, 14 серпня 2019 року, 30 серпня 2019 року, 13 вересня 2019 року, 30 вересня 2019 року, 11 жовтня 2019 року (т.3 а.с.82-87), що є порушенням вимог закону (статті 1048, 1050 ЦК України) та не узгоджується з практикою Великої Палати Верховного Суд висловленої у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.

Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо встановити період нарахування відсотків, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості здійснити власний розрахунок та визначити розмір простроченої заборгованості по нарахованих процентах в межах строку кредитування.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року було витребувано у АТ «Альфа-Банк» деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором № 115/08 від 23 липня 2008 року, укладеним між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Проте, вимоги ухвали апеляційного суду АТ «Альфа-Банк» не було виконано, розгорнутий, деталізований розрахунок заборгованості не надано.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною десятою статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність та розмір простроченої заборгованості по нарахованих процентах в межах строку кредитування, а суд враховуючи надані докази, які містяться в матеріалах справи позбавлений самостійно перевірити заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити з підстав недоведеності та необґрунтованості.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, у зв`язку з чим рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованості за кредитним договором № 115/08 від 23 липня 2008 року станом на 22 липня 2017 року в розмірі 59 434,49 доларів США, що складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення простроченої заборгованості по нарахованих процентах слід відмовити.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, колегія суддів виходить з наступного

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 20 березня 2021 року, посвідчення безтермінове (т.3 а.с.179).

Оскільки, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати понесені позивачем, що складаються із судового збору в розмірі 41 007,15 грн., слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 115/08 від 23 липня 2008 року станом на 22 липня 2017 року в розмірі 59 434,49 доларів США, що складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення простроченої заборгованості по нарахованих процентах - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем, що складаються із судового збору в розмірі 41 007,15 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко