Номер провадження: 22-ц/813/4027/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення матеріальних збитків, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Гниличенко М.В. 23 квітня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення матеріальних збитків.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 19.09.2015 року відповідач ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Івеко», державний номер НОМЕР_1 в м. Одесі на вул. Люстдорфська дорога, порушив п.2.3 а ПДР, не здійснивши перевірку свого транспортного засобу перед виїздом і не забезпечив технічно справний стан, в здійснив зіткнення з автомобілем «КАМАЗ» державний номер НОМЕР_2 та автомобілем «Шкода» державний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Власником автомобіля марки «Шкода» державний номер НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є позивачка ОСОБА_2 .

Київським районним судом м. Одеси від 10.11.2015 року по справі № 520/13719/16-п була винесена постанова, згідно якої ОСОБА_1 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило ДТП. Вказана постанова набрала законної сили 23.11.2015 року.

Відповідно до Висновку експерта № 61/15 від 28.10.2015 року про оцінку автомобіля «Шкода», державний номер НОМЕР_3 , виконаного експертом ОСОБА_3 вартість відновлювального ремонту, автомобіля «Школа» державний номер НОМЕР_3 , пошкодженого при ДТП 14.09.2015 року становить 98993 грн. Згідно акту виконаних робіт реальна вартість ремонту склала 100096 грн. Вартість проведення експертної оцінки склала 1000 грн. Оскільки на момент скоєння ДТП автоцивільна відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована, позивач ОСОБА_2 звернулася за страховою виплатою до Моторного (транспортного) страхового бюро України, згідно з лімітом страхової виплати позивач отримала страхове відшкодування в розмірі 50000 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт ФОП ОСОБА_4 , вартість ремонтно-відновлювальних робіт склала 100096 грн. З врахуванням виплати страхової компенсації від МТСБ України, 50096 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 .

Відповідачу було направлено лист досудової претензії з вимогою сплатити суму відшкодування, однак останній до теперішнього часу суму заборгованості не сплатив, а тому позивачка вимушена звернутись до суду з даною заявою.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розмір матеріального збитку у вигляді різниці між вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням у сумі 50096 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті вартості проведення експертного дослідження у розмірі 1000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позов відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду заяви, позбавив його права на участь в судовому засіданні, наданні доказів та заперечень проти поданої заяви.

Крім того, наявний у матеріалах справи висновок експерта є неналежним доказом, на підставі якого позивачкою було невірно розраховано суму матеріального збитку.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 3) ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст. 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08.04.2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13.12.2011 року).

Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.

Також про вказане свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду: від 19.01.2022 року у справі № 325/2132/19 (провадження № 61-6502св21), від 02.02.2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09.02.2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлена про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2015 року о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Івеко», державний номер НОМЕР_1 по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі, не здійснив перевірку транспортного засобу перед виїздом і не забезпечив технічно справний стан, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Шкода» державний номер НОМЕР_3 та автомобілем «КАМАЗ» державний номер НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 2.3 а Правил дорожнього руху України.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2015 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З висновку № 61/15 від 28.10.2015 року про оцінку автомобіля «Шкода», державний номер НОМЕР_3 , виконаного експертом ОСОБА_3 вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шкода», державний номер НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП 14.09.2015 року, становить 98993,37 грн.

15.12.2015 року позивачем було направлено відповідачу досудову претензію з вимогою сплатити суму відшкодування, однак останній суму заборгованості не сплатив (а.с. 29-30).

09.12.2015 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 від МТСБ України поступила компенсація у розмірі 50000 грн., що є максимальною сумою відшкодування згідно ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди суди, на підставі ст. 1194 ЦК, постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність на користь потерпілої особи, різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнта зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.

З акту виконаних робіт ФОП ОСОБА_4 вбачається, що вартість фактичних ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля позивачки склала 100096 грн. та, з врахуванням виплати страхової компенсації від МТСБ України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням у сумі 50096 грн. (а.с.31,32).

Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно пункту 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Як вказувалось вище, не спростованим відповідачем є факт того, що вартість фактичних ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля позивачки склала 100096 грн., і саме вказана сума на виконання ремонтних робот по автомобілю «Шкода», державний номер НОМЕР_3 , була сплачена ОСОБА_2 , що підтверджується фіскальними чеками.

Згідно правової позиції Верховною Суду, викладеної у постанові від 16.10.2019 року по справі № 320/9174/15-ц, за змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком (МТСБУ) виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст ст. 1194 ЦК України.

Крім того, ст. ст. 2, 22, 29, 36 Закону № 1961 -IV не містять заборони щодо доплати суми відшкодування, якщо після оцінки виявиться, що погоджена потерпілим та страховиком виплачена сума є значно меншою від оціненої майнової шкоди. Вказані статті обмежують страхову виплату лише встановленим у договорі лімітом відповідальності.

Таким чином, враховуючи, що виплачена МТСБ України на користь ОСОБА_2 сума відшкодування є меншою від оціненої майнової шкоди, потерпіла не позбавлена права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, а обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, то колегія суддів доходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивачки ОСОБА_2 різниця між вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням в сумі 50096 грн. (100096 - 50000 = 50096 грн.), а також підлягають стягненню понесені позивачкою витрати по оплаті вартості проведення експертного дослідження у розмірі 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що наявний у матеріалах справи висновок експерта є неналежним доказом, на підставі якого позивачкою було невірно розраховано суму матеріального збитку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані доводи засновані на припущеннях, апелянт не скористався наданим йому процесуальним законодавством правом заявити клопотання про проведення відповідної судової автотоварознавчої експертизи, або надати висновок такої експертизи, виготовлений на замовлення сторони у справі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був присутній при виконанні 14.10.2015 року експертом ОСОБА_3 оцінки автомобіля «Шкода», державний номер НОМЕР_3 , однак, жодних зауважень щодо проведення оцінювання не заявляв (а.с.9).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року та постановлення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Щодо судових витрат.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача .

На підставі викладеного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви в сумі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369,375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 - скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення матеріальних збитків задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) розмір матеріального збитку у вигляді різниці між вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням у сумі 50096 гривень, та витрати по оплаті вартості проведення експертного дослідження у розмірі 1000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе