ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8786/24 Справа № 199/5473/24 Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року в цивільній справі номер 199/5473/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заінтересованою особою є ОСОБА_2 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_3 . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2012 року у справі №401/12707/12 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. У 2017 році ОСОБА_2 виїхала до Республіки Польща, де працевлаштувалась, повертатись до України вона не бажає. Донька заявника ОСОБА_3 виявила бажання залишитись проживати в Україні разом з батьком.

Жодного договору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не укладалося. З 2017 року заявником самостійно здійснюється виховання дитини та її утримання.

Встановлення зазначеного у заяві факту, а саме самостійного виховання неповнолітньої доньки заявнику необхідно з метою отримання відстрочки від призову на військову службу.

Заявник просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання без участі матері неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовлено.

Із вказаним судовим рішенням не погодився заявник ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року у справі №199/5473/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду прийнята судом першої інстанції при неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права.

Метою звернення із даною заявою до суду є підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для реалізації заявником права на отримання відстрочення від мобілізації, тобто здійснення ним особистих немайнових прав, тому встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері породжує для заявника юридичні наслідки, оскільки від встановлення вказаного факту залежить виникнення особистого права заявника на отримання відстрочки від мобілізації, відтак саме у порядку окремого провадження має розглядатися дана справа.

Вимушене перебування за кордоном з 2017 року матері дитини та офіційне працевлаштування її там жодним чином не містить ознак винної поведінки матері по відношенню до власної дитини, внаслідок якої порушується права та інтереси дитини, оскільки, як наведено вище, саме донькою заявника було прийняте рішення залишитися проживати в Україні разом із батьком, який створив для власної дитини усі умови, дбаючи про її інтереси щодня.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 вважає даний спосіб захисту своїх прав найбільш ефективним на відміну від позбавлення батьківських прав матері дитини, яка в силу непереборних життєвих обставин позбавлена фізичної можливості реалізовувати власні батьківські обов`язки по відношенню до дитини.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що донька заявника є неповнолітньою особою, яка проживає із батьком. За відсутності у країні матері дитини саме батько у першу чергу несе відповідальність за життя та здоров`я доньки до досягнення нею повноліття. Мобілізація заявника призведе до позбавлення доньки батьківського піклування взагалі.

Посилання суду першої інстанції на існуючий спір про право є припущенням, жодним чином не вмотивованим, тобто є гіпотетичним.

Матеріали цивільної справи №199/5473/24 містять письмові пояснення від 24.06.2024 року, надані ОСОБА_2 . Органу опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради. З пояснень вбачається, що матір`ю дитини визнається факт самостійного виховання та утримання доньки батьком та наводяться обставини неможливості здійснення нею виховання дитини. Зазначеним підтверджується відсутність спору про право між заявником та заінтересованою особою станом на 24.06.2024 року.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заявник ОСОБА_1 надав суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 57, 58).

Заінтересована особа ОСОБА_2 надала суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 56).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що у липні 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту самостійного виховання та утримання заявником без участі матері неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення зазначеного у заяві факту, а саме самостійного виховання неповнолітньої доньки заявнику необхідно для отримання відстрочки від призову на військову службу по мобілізації (а.с. 1-3зв).

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року в межах доводив та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Процесуальний закон передбачає умови, за яких в окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема: факти, що підлягають установленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, поняття «спір про право» пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

Подібні висновки неодноразово були викладені в постановах Верховного Суду .

Згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту самостійного виховання та утримання заявником без участі матері неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. У задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - відмовлено, оскільки не доведено, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 4).

З рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року №282 вбачається, що місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження через наявність спору про право. При цьому, апеляційний суд погоджується з тим, що законодавством України не передбачено обмеження прав батьків, в даному випадку самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком без участі матері, через встановлення певних фактів. Суд першої інстанції правильно послався на норми сімейного кодексу України та Закон України «Про охорону дитинства» щодо однакової участі батьків у вихованні, навчанні, розвитку дітей, та відповідальності у випадку самоусунення від виконання батьківських обов`язків, що має бути розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд відхиляє, оскільки вони є безпідставними.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2024 року.

Судді: