ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7945/24 Справа № 212/8112/23 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8112/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності, яку уточнила у грудні 2023 року, зазначивши відповідачкою ОСОБА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2024 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності.

Уточнена пзовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та кожній з них належить по частки цієї квартири.

Позивачка вказує, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі більше 20 років, не зареєстрована, участі в утриманні спільного майна не приймає, а тому позивачка вирішила викупити частку відповідачки у спірній квартирі.

Відповідачка не погодилась на викуп позивачкою її частки у спірному майні.

Також позивачка вказує, що між сторонами склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільного володіння спірною квартирою та припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні не спричинить суттєвої шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї, оскільки відповідачка має на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, позивачка просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на частку спірної квартири, визнати за ОСОБА_1 право власності на частку спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 та виплатити ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 255 400,00 грн., внесені на депозитний рахунок суду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5000 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано наданих стороною позивачки доказів щодо свідомого непроживання відповідачки ОСОБА_2 у квартирі більше двадцяти років, наявності у неї іншої квартири, неможливості виділення частки відповідачки із спільного майна та неможливості спільного проживання сторін у квартири, у зв?язку з тривалими неприязними стосунками, при яких спільне володіння і користування спірним майном є неможливиим.

Також, просить суд врахувати, що саме вона доглядала батьків та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , частки у якій вони з сестрами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 успадкували після їх смерті. На теперішні час стосунки із сестрами склалися неприязні та вона бажає зберегти квартиру за собою, бо іншого житла у неї немає. Вона самостійно утримує квартиру, а відповідачка участі в утриманні спільного майна не приймає та не сплачує комунальні платежі.

Крім того, вказує, що вона пропонувала сестрам викупити у них належні їм частки квартири, однак вони запропонували ціну, яка була зависокою, а згодом ОСОБА_5 подарувала свою частку відповідачці ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Саліну М.О., які, кожна окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та її представника адвоката Примакова К.О,, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку (а.с. 21-26).

З наданої суду копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 05 січня 1988 року по теперішній час (а.с. 9-11).

Відповідно до Договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 21 березня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., визначено, що частки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , визначаються рівними і становлять по частці цілої квартири (а.с. 15-16).

09 вересня 2023 року державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., спадкоємиці ОСОБА_1 у майні померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

09 вересня 2023 року державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., спадкоємиці ОСОБА_1 у майні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 72-73).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_1 за № 355808479 від 24.11.2023, встановлено, що ОСОБА_2 належать наступні частки цієї квартири, а саме: 1/8 частка на підставі договору дарування від 14.11.2023; 1/8 частка на підставі Свідоцтва про спадщину № 2-1904, виданого 29.09.2023 державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. (а.с. 93-94).

Згідно висновку експерта № 05/24 від 26.02.2024, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , станом на час проведення експертизи, визначена порівняльним способом, складає 595835,00 грн, у резервній валюті 15536 доларів США (а.с. 134-160).

Відповідно до платіжної інструкції № 152377978 від 09.10.2023, ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 346500,00 грн. (а.с. 30).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частка у спірній квартирі, яка на праві власнсоті належить відповідачці ОСОБА_2 , не є незначною, а наявність у неї інших об`єктів нерухомого майна не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено. Також, суд зазначив, що ОСОБА_1 змінила замки від вхідних дверей квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що унеможливлює ОСОБА_2 використання вказаної квартири для проживання. Відповідачка ОСОБА_2 заявила про наявність перешкод у користуванні належній їй частці у спірній квартирі та про намір проживати у спірній квартирі, що свідчить про те, що припинення права останньої на частку у спірній квартирі призведе до порушення її прав та завдасть істотної шкоди її інтересам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та кожній з них належить по 1/2 частці цієї квартири.

Звертаючись до суду із даним позовом про припинення права відповідачки ОСОБА_2 у спільній власності, а саме у спірній квартирі, позивачка посилалась на те, що є частка відповідачки ОСОБА_2 не може бути виділена в натурі, спільне проживання, володіння і користування майном є неможливим, оскільки між ними склалися неприязні стосунки, відповідачка у квартирі не проживає та не приймає участі у сплаті комунальних послуг.

Також, зазначила, що вона проживає у спірній квартирі все своє життя, а у відповідачки ОСОБА_2 є власне житло, а тому при припиненні її права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не будуть порушені її права.

Разом з тим, об`єктивних доказів звернення до суду з вимогами про встановлення між співвласниками квартири порядку користування спільною частковою власністю та (або) неможливість встановлення такого порядку до суду не надано і судом таких не встановлено.

При цьому, відповідачці ОСОБА_2 на праві власнсоіт належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто її частка є значною та припинення права власності у примусовому порядку завдасть їй істотної шкоди.

Колегія суддів зауважує, що наявність у ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні.

Такі висновки підтверджуються постановою Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі №463/4859/21, де зазначено, що сам по собі факт реєстрації права власності особи на житлове приміщення, не свідчить про наявність підстав для припинення її права на частку у праві власності на квартиру.

Крім того, сама по собі реєстрація місця проживання за іншою адресою не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сім`ї.

Бальш того, відповідачка ОСОБА_2 наполягає на тому, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , придбана для проживання сім?ї її сина ОСОБА_8 , який перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , та, після повернення сина додому, вона планує проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала її батькам, а тому категорично заперечує проти позбавлення її права на частку у цій квартирі, оскільки це завдасть їй істотної шкоди та позбавить вподальшому житла.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Припинення права відповідачки (на частку у спірній квартирі призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачці істотної шкоди, оскільки остання буде позбавлена права користування цим житлом, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала належних доказів неможливості встановлення порядку спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідачки на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника майна.

Щодо вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частку відповідачки, то тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ст.365 ЦК України свідчить про те, що припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №169/740/20).

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідачки за спірну 1/2 частину спірної квартири - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України.

Врахувавши наведені норми матеріального права, висновки Верховного Суду та обставини даної справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: