ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

08 жовнтя 2024 року

м. Харків

справа № 638/3526/21

провадження № 22-ц/818/2238/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі -Харківське районне управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області, Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, Головного управління національної поліції в Харківській області, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2024 року ухвалене у складі судді Семіряд І.В.,-

УСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про компенсацію моральної шкоди в якому просила стягнути моральну шкоду у розмірі 7 488 000 грн завдану бездіяльність слідчих ХРУП №3 та 7 488 000 грн моральну шкоду, завдану бездіяльністю прокурорів прокуратури.

В обґрунтування позову зазначала, що вона неодноразово, протягом трьох місяців, зверталась до ХРУП №3 з заявою про вчинення кримінального правопорушення ФОП ОСОБА_3 , з правовою кваліфікацією ст. 190 КК України. Остання заява подана 15.03.2016, але уповноважена особа Шевченківського ВП, у порушення вимог ст. 214 КПК України, навмисно, протягом 24 годин не внесла відомості до ЄРДР. У результаті вказаної бездіяльності позивач вимушена була звертатись до Дзержинського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав та витрачати свій час, у зв`язку з чим їй була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на розгляд заяви, поданої до Шевченківського ВП і вимушена була докладати додаткових зусиль для поновлення свого права і розгляд заяви у порядку, встановленому КПК України. Відомості про кримінальне правопорушення внесені 31.03.2016 на підставі ухвали слідчого судді. ОСОБА_1 вказує, що вона постійно подавала клопотання слідчим, керівнику органу досудового розслідування, процесуальному керівнику про проведення необхідних слідчих дій, які могли встановити факт злочину, скоєного винною особо. Однак через неналежне виконання слідчими своїх службових обов`язків, в провадженні яких перебувало кримінальне провадження, у постійній відмові у задоволені поданих позивачем клопотань, вона вимушена була звертатись до Дзержинського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав, витрачати свій час та докладати зусиль для розгляду поданих клопотань. Неодноразово судом визнавалась бездіяльність слідчих, змінювались слідчі, скасовувались постанови про закриття кримінального провадження, зобов`язано орган досудового розслідування провести додаткові перевірки, слідчими не виконувались вказівки начальника СУ ГУ НП в Харківської області та процесуального керівника. Через неналежне виконання службових обов`язків слідчим та невиконання рішення суду, довготривалою бездіяльністю прокурора під час проведення досудового розслідування вона змушена закрити підприємницьку діяльність, якою займалась у іншому місті, так як несла великі збитки через оплату податків і неможливість працювати. Через ситуацію, яка склалась, позивач постійно перебуває у пригніченому стані, втратила спокій, з`явилось загострене почуття несправедливості, незахищеності, самопочуття та психологічних стан різко погіршились, з`явились постійні головні болі, запаморочення, різкі перепади тиску, апатія, безсоння, вона неодноразово зверталась за медичною допомогою у поліклініку. Посадові особи відкрито не виявляють неупередженість розслідування кримінального провадження, зловмисно та навмисно не виконують вимоги Конституції України та КПК України, протягом 59 місяців навмисно створюють перешкоди тому щоб запанувала правда. Позивач вказує, що бездіяльністю органів досудового розслідування їй завдано моральну шкоду, розмір якої на сьогодні оцінено у 14 976 000 грн при розрахунку моральної шкоди позивачем враховано кількість документів та звернень до органу досудового розслідування, кількість підготовлених та спрямованих клопотань про проведення слідчих дій, кількість документів та звернень про неналежне виконання службових обов`язків. У зв`язку з чим позивач просить захистити її конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної органом досудового розслідування, стягнути з державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 7 488 000 грн завдану бездіяльність слідчих ХРУП №3 та 7488 000 грн моральну шкоду, завдану бездіяльністю прокурорів прокуратури.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення обґрунтовано тим, що з урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення кримінального провадження, а також засад розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 20 000 грн компенсації моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального просила рішення в частині часткового задоволення позову скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сам факт винесення ухвал слідчим суддею, згідно з якими за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови про закриття провадження, не тягнуть наслідків цивільно - правового характеру і не можуть бути доказом того, що діі? та бездіяльність правоохоронного органу заподіяли позивачу моральноі? шкоди. Судовии? контроль на стадіі? досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність діи? відповідача і притягнення и?ого до цивільно-правовоі? відповідальності. Скаржник зазначив, що суд, здіи?снюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальніи? діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповіднии? судовии? контроль за і?х діяльністю, що має на меті усунути недоліки такоі? діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальніи? діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність і?х діяльності як такоі?, і відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральноі? шкоди. Апелянт наголосив, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння і?и? моральних страждань чи втрат немаи?нового характеру, а отже, і заподіяння моральноі? шкоди, розмір якоі? жодним чином не обґрунтовании?.

Також не погодившись з рішенням суду Головне управління національної поліції в Харківській області подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального просило рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першоі? інстанціі? в порушення вимог ч. 3 ст.175 ЦПК Украі?ни не звернуто увагу на тои? факт, що позивачем при поданні позовноі? заяви зазначено неналежного відповідача ХРУП №3 ГУНП в Харківськіи? області та не вказано код ЄДРПОУ. Скаржник зазначив, що Харківське раи?онне управління поліціі? №3 ГУНП в Харківськіи? області не є юридичною особою, а є територіальним підрозділом ГУНП в Харківськіи? області. ГУНП в Харківськіи? області в Єдиному державному реєстрі підприємств і організаціи? Украі?ни присвоєно ідентифікаціи?нии? код 40108599. Вказане позбавило можливості ГУНП в Харківськіи? області подати відзив на позовну заяву, в якому детально викласти своі? пояснення щодо заявлених позовних вимог. Отже, фактично рішення у справі прии?нято лише з урахуванням позиціі? позивача. Апелянт зауважив, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів и? обґрунтованості позову - обов`язком суду, якии? виконується під час розгляду справи. Враховуючи, що позивач в суді першоі? інстанціі? не заявляв клопотання про заміну відповідача чи залучення співвідповідача, то суд позбавлении? процесуальноі? можливості визначити суб`єктнии? склад учасників справи, отже позов не може бути задоволении?, оскільки заявлении? до неналежного відповідача ХРУП № 3 ГУНП в Харківськіи? області.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першоі? інстанціі? не враховано, що протягом 5 років (строк, протягом якого тривало досудове розслідування до звернення ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою) позивачка ОСОБА_1 була змушена проводити за комп`ютером від 10 до 12 годин на день при складанні документів до суду, поліціі?, прокуратури, в зв`язку з чим, через велике навантаження на очі та нервовою напругою був втрачении? зір на 80%. Як наслідок ОСОБА_1 змушена спостерігатися в ТОВ «МЦ Офтальміка», про що свідчить виписка з медичноі? карти. Також, через постіи?нии? стрес, нервові ситуаціі? під час судових розглядів, розвинулася депресія, яка супроводжується хронічним безсонням, апатією, запамороченнями, різкими стрибками артеріального тиску. У ОСОБА_1 з`явилися постіи?ні головні болі та ознаки гіпертрофіі? лівого шлуночка з порушенням процесів реполяризаціі? в області задньоі? стінки серця Медпрацівниками неодноразово був встановлении? гіпертонічнии? криз, в тому числі 25 січня 2021 року під час судового засідання. Апелянт зазначив, що розмір моральноі? шкоди в сумі 20000 грн, є не тільки не ефективним засобом і не покриває шкоди, завданоі? ОСОБА_1 , а є відвертим знущанням. Оскільки дании? розмір не є відчутним навіть для кожного окремого слідчого та прокурора у даному кримінальному провадженні, які свідомо нехтували своі?ми службовими обов`язками. Також непроведення експертизи позбавило позивачку можливості надати суду докази у виді висновку експерта щодо розміру заподіяноі? шкоди. Апелянт наголосив, що суд першоі? інстанціі? допустив порушення вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК Украі?ни, адже в перше судове засідання позивач ОСОБА_1 не змогла з`явитися, оскільки 5 квітня 2024 року відбулася атака дронами «шахедами» по місту Харкову, одно з влучань було неподалік житлового будинку, в якому мешкає позивачка ОСОБА_1 . В і?і? будинку відсутнє світло та розбиті вікна. Позивачка ОСОБА_1 про це повідомила суд через свого представника ОСОБА_2 , просили визнати причини і?і? неявки поважною та просила відкласти розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 двічі заявляла клопотання про відкладення судового засідання з метою забезпечення участі позивачки ОСОБА_1 у судовому процесі, однак суд продовжив розгляд справи. В іншому апелянт посилається на доводи зазначені в позовній заяві.

20.05.2024 до Харківського апеляційного суду від Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача, в якому прокуратура просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими що висновків суду не спростовують.

27.05.2024 до Харківського апеляційного суду від суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в якому представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилалась на те, що викладені прокуратурою доводи є безпідставними та суперечать дослідженим судом матеріалам справи та вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах позивачки, представника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 30.03.2016 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова №638/4678/16-к, провадження №1-кс/638/941/16 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Шевченківського відділу поліції Холодногірського ВП ГУ НП в Х/о щодо невнесення відомостей до ЄРДР повідомлення про скоєння ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 190 КК України задоволено. Зобов`язано Шевченківський відділ поліції Холодногірського ВП ГУ НП в Х/о внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, згідно заяви ОСОБА_1 від 15.03.2016 про скоєння ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 190 КК України (том 1 а.с. 33).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань Шевченківським ВП ГУ НП в Х/о внесено відомості до Реєстру за №0001538 за заявою ОСОБА_1 (том 1 а.с. 34-35).

11.04.2016 ОСОБА_1 слідчим Шевченківського ВП вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (том 1 а.с. 36).

13.05.2016, 06.06.2016 09.06.2016 ухвалами слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова №638/7061/16-к, провадження №1-кс/638/1791/16, №638/8496/16-к, провадження №1-кс/638/2046/16 та №638/9693/16-к, №1-кс/638/2190/16 скарги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП Столяренка О.М. щодо ненадання відповіді на клопотання від 13.04.2016, 05.05.2016 та від 25.05.2016 у строк встановлений вимогами ст. 220 КПК України (том 1 а.с. 37,38,39).

23.06.2016 та 23.08.2016 ОСОБА_1 звернулась з заявами до начальника управління внутрішньої безпеки у Х/о ДВБ НП України , у якій виклала скаргу та просила вжити заходи щодо слідчого Шевченківського ВП Столяренка О.М., який під час розслідування кримінального провадження безпідставно затягує слідство та з заявою про бездіяльність слідчих Шевченківського ВП (том 1 а.с. 40,46).

20.09.2016, 28.11.2016, 29.11.2016 ухвалами слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова визнано наявність бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП Бражника В.В. щодо ненадання відповіді на клопотання ОСОБА_1 від 07.09.2016, від 18.10.2016 та від 28.10.2016 (том 1 а.с. 42,43,45).

02.12.2016 ухвалою слідчого судді Шевченківського ВП скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 вчинити інші процесуальні дії, які вона зобов`язана вчинити у визначений цим Кодексом строк для забезпечення виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.09.2016 у справі №638/15072/16 (том 1 а.с. 44).

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 №638/19491/16-к, провадження №1-кс/638/3657/16 визнано незаконним рішення слідчого СВ Шевченківського ВП капрала поліції Бражник В.В. від 10.11.2016 про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001538 (том 1 а.с. 41).

04.07.2017 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова №638/7061/16-к визнано незаконним рішення слідчого про закриття кримінального провадження №0001538, внесеного до ЄРДР 31.03.2016, скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, зобов`язано орган досудового розслідування провести додаткову всебічну, повну перевірку за фактами, викладеними у заяві ОСОБА_1 про злочин та виконати у повному обсязі всі вказівки, надані начальником СУ ГУ НП в Х/о, які долучено до матеріалів кримінального провадження (том 1 а.с. 47-49).

11.02.2020 Шевченківським ВП ГУ НП в Х/о внесено відомості до ЄРДР за №0000581 за заявою ОСОБА_1 щодо здійснення невстановленою особою погроз та психологічного насильства на ОСОБА_1 (том 1 а.с. 50).

05.12.2017 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова визнано наявність бездіяльності слідчого Шевченківського ВП, яка полягає у неналежному виконанні обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №001538 від 26.09.2017, скасовано постанову слідчого про відмову у задоволені клопотання ОСОБА_1 (том 1 а.с 55).

27.02.2018 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП від 04.12.2017 про закриття кримінального провадження №0001538, зобов`язано орган досудового розслідування повторно провести додаткову всебічну, повну перевірку за фактами, викладеними заяві ОСОБА_1 (том 1 а.с. 56).

19.11.2018 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП від 27.09.2018 про закриття кримінального провадження №0001538 (об`єднаного), зобов`язано орган досудового розслідування повторно провести додаткову всебічну, повну перевірку за фактами, викладеними заяві ОСОБА_1 , виконати у повному обсязі всі вказівки, надані начальником СУ ГУ НП в Х/о, ухвали слідчих суддів Дзержинського районного суду м. Харкова за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 (том 1 а.с. 57-61).

12.06.2019 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП від 04.02.2019 про закриття кримінального провадження №0001538 (об`єднаного), зобов`язано орган досудового розслідування повторно провести додаткову всебічну перевірку за фактами, викладеними у заявах ОСОБА_1 про злочин, у результаті якої усунути наявні протиріччя та суперечності, надавши встановленим фактам та обставинам відповідну правову оцінку, виконати у повному обсязі вказівка, надані процесуальним керівником та начальником СУ ГН НП в Х/о, ухвали слідчих суддів Дзержинського районного суду м. Харкова (том 1 а.с. 62-66).

12.07.2019 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова клопотання ОСОБА_1 про встановлення розумних процесуальних строків для вчинення відповідних процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень по кримінальному провадженню №0001538 (об`єднане) , внесеному до ЄРДР 31.03.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 190 КК України - задоволено частково. Для забезпечення виконання органом досудового розслідування вимог розумного строку, встановити процесуальних строк терміном 4 (чотири ) місяці з дня отримання даної ухвали для проведення повторної повної, об`єктивної, всебічної перевірки за фактами, викладеними в заявах ОСОБА_1 про злочин , для прийняття відповідних процесуальних рішень та вчинення процесуальних дій за результатами розгляду клопотань потерпілої ОСОБА_1 , заявлених під час досудового розслідування , для виконання в повному обсязі вказівок , наданих процесуальним керівником та начальником СУ ГУ НП в Харківській області по кримінальному провадженню, для виконання ухвал слідчих суддів Дзержинського районного суду м. Харкова за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого по кримінальному провадженню. Роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до вимог ст. 214 КПК України, від неї, як заявника, до правоохоронного органу повинна надійти заява повідомлення про злочин, що є передумовою для початку досудового розслідування (том 1 а.с. 67-68).

25.09.2019 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Манойло В.О. задоволено. Визнано наявною бездіяльність слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Манойло В.О. в частині дотримання розумних процесуальних строків для вчинення відповідних процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень по кримінальному провадженню №0001538 , внесеному до ЄРДР 31.03.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 190 КК України. Зобов`язати слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Манойло В.О. вирішити по суті клопотання ОСОБА_1 про вчинення процесуальних та слідчих дій на виконання ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2019, про що прийняти рішення та повідомити заявника у відповідності до вимог ст.. 220 КПК України (том 1 а.с. 69-70).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання про доручення до матеріалів справи доказів що свідчать про допущені органами попереднього слідства порушень вимог КПК України при проведені досудового розслідування кримінального провадження №0001538, які досліджувалися судом першої інстанції, але не були враховані під час ухвалення судового рішення.

Зазначені докази містять копії неодноразових вказівок процесуального керівника прокурора Харківської місцевої прокуратури № 3 слідчому по кримінальному провадженню №0001538, копії зверненнь ОСОБА_1 до слідчого судді, копії протоколів огляду місця подій з фото таблицями до них, копію повідомлення про неможливість проведення експертизи, звернення керівника місцевої прокуратури до керівництва ТОВ « Нова Пошта», копію постанови про відсторонення слідчого від проведення судового розслідування та призначення іншого слідчого ( т. 4 а.с. 185 - 268).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316 св 21) зазначено, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Як вбачається з матеріалів справи неодноразове прийняття слідчими (дізнавачами) постанов про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування які в подальшому були скасовані ухвалами слідчого судді свідчить про значну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, а оскільки зазначене кримінальне провадження безпосередньо стосується позивача ОСОБА_1 , є підстави вважати, що йому спричинена моральна шкода.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно?наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

За встановлених судами обставин, вбачається факт надмірної тривалості кримінального провадження.

Зазначене поза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 завдаючи їй моральної шкоди, тому є правильним висновок місцевого суду про часткове доведеність позовних вимог, з огляду на презумпцію завдання шкоди надмірно тривалим досудовим розслідуванням, яку відповідачі не спростували.

На підставі викладеного, оскільки неодноразовими скасуваннями судами постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з невчиненням слідчих дій, тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачами незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23), від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23), від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/1185/22 (провадження № 61-6708св23).

Доводи апеляційної скарги про те, що скасування постанов про закриття кримінального провадження не встановлює незаконність чи протиправність рішення, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування чи прокуратури не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеними правовими висновками Верховного Суду.

Переглядаючи оскаржуване рішення в частині визначення розміру завданої моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 522/10503/22 (провадження № 61-3225св24).

Таким чином, враховуючи, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат ОСОБА_1 які заслуговують на відшкодування у розмірі зазначеному позивачем, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачеві, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності розмір відшкодування моральної шкоди який підлягає задоволенню становить 20 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд попередньої інстанції помилково оцінив характер та розмір душевних страждань, завданих позивачеві є неспроможними та спростовуються вищевикладеними висновками суду.

Інші доводи апеляційних скарг, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що мають за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи скаржників та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги прокуратури та ОСОБА_2 , яка діє в інтресесах ОСОБА_1 не містять. Доводи апеляційних скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційних скарг Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова, та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 не є підставою для скасування даного судового рішення.

Водночас колегія суддів вважає апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Харківській області обґрунтованою з огляду на наступне.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

За змістом позовної заяви позов пред`явлено до Харківське районне управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області.

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про національну поліцію» (далі - Закон) систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Згідно із ст. 15 Закону територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Перелік територіальних органів Національної поліції міститься в додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730, де Харківське районне управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області не зазначено.

Таким чином, Харківське районне управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області є не належним відповідачем у справі, оскільки не є юридичною особою, не має жодних повноважень стосовно розгляду справ.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Харківського районного управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області необхідно скасувати та у задоволені позову в цій частині відмовити.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст.382, ст. 384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Харківській області задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Харківського районного управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківського районного управління поліції №3 Головного управління національної поліції в Харківській області відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук