ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Макарова М.О., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення повернення майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 , відповідно до розпорядження Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)», яким було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення повернення майна.

Позовна заява мотивована тим, що 06.01.2022 року між позивачем ОСОБА_1 (орендар) і ФОП ОСОБА_2 (суборендатор) був укладений договір суборенди торгового місця № 208 загальною площею 21 кв.м. на території ринка, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт передачі об`єкта оренди підтверджується актом приймання-передачі від 06.01.2022 року.

Відповідно до п. 3.1-3.3 Договору за користування об`єктом оренди суборендар сплачує орендарю суборендну плату. Загальна сума суборендної плати за місяць складає 10 000,00 гривень. Суборендар зобов`язаний сплачувати орендарю орендну плату авансовими платежами до 06 числа поточного місяця.

З початку березня 2022 року відповідач почала порушувати умови договору, перестала сплачувати суборендну плату, договір не припинила, об`єкт оренди не повернула, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з приводу стягнення з відповідача заборгованості по сплаті суборендних платежів за договором.

30.10.2022 року на адресу відповідача було направлено повідомлення від 27.10.2022 року про розірвання договору з вимогою повернення об`єкта оренди, в якому зазначено строки повернення об`єкта оренди та розмір неустойки, яку вона зобов`язана сплатити у разі порушення цього строку. Вказане повідомлення було особисто вручено відповідачу 07.11.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з п. 2.5 Договору у випадку припинення договору суборенди, його розірвання, відмови від договору суборенди, суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути орендарю об`єкт оренди в належному стані, не гіршому, ніж на час передання його в суборенду, з урахуванням фізичного зносу, а орендар повинен прийняти об`єкт оренди. Факт повернення суборендарем орендарю об`єкта оренди оформлюється сторонами актом приймання-повернення об`єкта оренди (додаток № 2 до Договору). Об`єкт оренди вважається повернутим суборендарем орендарю, а договір суборенди припиненим з моменту підписання сторонами акта приймання-повернення об`єкта оренди.

Пунктом 2.6 Договору передбачено, що у разі невиконання суборендарем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди орендар має право вимагати від суборендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення суборендарем повернення об`єкта оренди, а також самостійно звільнити об`єкт оренди від майна суборендаря.

14.11.2022 року на адресу відповідача було направлено повідомлення від 12.11.2022 року за № 208/2 щодо повернення об`єкта оренди та попереджено про нарахування договірної неустойки, проте конверт із вказаним повідомленням повернувся з відміткою «за закінчення терміну зберігання».

31.05.2023 року на адресу відповідача було направлено повідомлення (вимога) про повернення об`єкта оренди та попередження про одностороннє звільнення об`єкта оренди від майна відповідача, проте конверт із вказаним повідомленням (вимогою) також повернувся з відміткою «за закінчення терміну зберігання».

19.06.2023 року в присутності двох свідків (орендарів сусідніх торгових місць) та представника власника майна - ТОВ «Краматорський ринок» об`єкт оренди був відкритий та звільнений від майна відповідача.

Позивач зазначав, що через порушення умов договору в частині своєчасного повернення об`єкта оренди у відповідача виникло зобов`язання по сплаті неустойки за користування майном за час прострочення повернення майна, а саме за період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року, в сумі 145333,32 грн.

У зв`язку з чим, посилаючись на положення договору та частини 2 статті 785 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку за користування об`єктом оренди за час прострочення його повернення, за період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року в розмірі 145 333 грн. 32 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот) грн. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві, поданому адвокатом Добринь Я.О., яка діє від імені відповідача ФОП ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що у зв`язку з введенням воєнного стану на території України та початком повномасштабних бойових дій на всій території Донецької області ОСОБА_2 була вимушена терміново покинути місто Краматорськ та орендоване приміщення. Тому відповідач вважає необґрунтованими доводи апелянта про не доведення відсутності вини ФОП ОСОБА_2 у поверненні приміщення.

Крім того, просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Апелянт ОСОБА_1 , у своїй відповіді на відзив відповідача ФОП ОСОБА_2 зазначив, що у поданому відзиві на апеляційну скаргу відсутні будь які обґрунтування заперечень щодо змісту апеляційної скарги, стороною відповідача не надано жодного належного доказу пов`язаного з вжиттям відповідачем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, не наведено жодної умови, які б перешкоджали відповідачу вчасно повернути майно позивачу у визначений договором оренди строк, що свідчить про те, що відповідачкою взагалі не були вчиненні будь які дії, для повернення позивачу орендованого приміщення після розірвання договору суборенди та неодноразових вимог про повернення майна, що в свою чергу свідчить про наявність вини відповідачки у порушенні вказаного зобов`язання.

Крім того, не зазначено будь яких пояснення, міркування та аргументів щодо наведених позивачем обґрунтування незаконності стягнення відповідно до додаткового рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 року у справі № 202/15398/23 (провадження № 2/202/474/2024) витрат на професійну правничу допомогу.

Також вказав, що стороною відповідача було допущено недотримання вимог стосовно необхідності та співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, а по-друге, відповідачем були надані докази наданих правничих послуг які фактично не виконувалися, що є підставою для відмови у стягненні судових витрат відповідача понесених на правничу допомогу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2024 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Никифоряк Л.П., судді: Гапонов А.В., Новікова Г.В.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року самовідвід суддів Дніпровського апеляційного суду Никифоряка Л.П., Гапонова А.В., Новікової Г.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення повернення майна задоволено. Справу передано до канцелярії Дніпровського апеляційного суду для виконання вимог, передбачених статтею 33 ЦПК України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Свистунова О.В., судді: Єлізаренко І.А., Деркач Н.М.

Розпорядженням № 3845 від 04.10.2024 керівника апарату Дніпровського апеляційного суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із неможливістю розгляду справи суддею членом колегії Деркач Н.М. у зв`язку із відрахуванням зі штату суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Свистунова О.В., судді: Єлізаренко І.А., Макаров М.О.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що 06 січня 2022 року між ОСОБА_1 , як орендарем і ФОП ОСОБА_2 , як суборендарем був укладений договір суборенди торгового місця, відповідно до якого орендар передає, а суборендар бере у тимчасове володіння та користування торгівельне місце, що знаходиться на території ринку, який належить ТОВ «Колхозний ринок» та розташований за адресою: АДРЕСА_2 , площа торгового місця складає 21 кв.м. (п.1.1 договору суборенди).

Торгове місце, що орендується, знаходиться у володінні та користуванні орендаря відповідності до договору оренди № 5204 від 01 січня 2022 року (основний договір), укладеного між орендарем і ТОВ «Колхозний ринок» (п. 1.2. договору суборенди).

Загальна сума суборендної плати за місяць складає 10 000,00 грн. (п.п.3.2. договору суборенди).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що суборендар зобов`язаний сплачувати орендарю орендну плату авансовими платежами до 06 числа поточного місяця.

Строк дії договору суборенди з моменту укладення договору суборенди до 31 грудня 2022 року (п.п. 8.3. договору суборенди).

Пунктом 9.10 договору передбачено, що цей договір буде достроково розірвано на вимогу орендаря,якщо суборендар не сплачує суборендну плату протягом 10 календарних днів з моменту настання дати сплати.

Згідно з п. 2.5 договору у випадку припинення договору суборенди, його розірвання, відмови від договору суборенди, суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути орендарю об`єкт оренди в належному стані, не гіршому, ніж на час передання його в суборенду, з урахуванням фізичного зносу, а орендар повинен прийняти об`єкт оренди. Факт повернення суборендарем орендарю об`єкта оренди оформлюється сторонами актом приймання-повернення об`єкта оренди (додаток № 2 до Договору). Об`єкт оренди вважається повернутим суборендарем орендарю, а договір суборенди припиненим з моменту підписання сторонами акта приймання-повернення об`єкта оренди.

Пунктом 2.6 Договору передбачено, що у разі невиконання суборендарем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди орендар має право вимагати від суборендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення суборендарем повернення об`єкта оренди, а також самостійно звільнити об`єкт оренди від майна суборендаря.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором у вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів.

Також, 30.10.2022 року позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення від 27.10.2022 року про розірвання договору суборенди з вимогою повернення об`єкта оренди протягом трьох днів.

Зазначене повідомлення було особисто вручено відповідачці 07.11.2022 року.

У подальшому, аналогічні повідомлення направлялись на адресу відповідача 14.11.2022 року (а.с.11,14,15,16) та 31.05.2023 року (а.с.17,21,22,23), доказів їх отримання відполвідачкою матеріали справи не містять.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією акта розкриття приміщення - торгівельного місця № НОМЕР_1 , яке знаходиться на території ринку ТОВ «Краматорський ринок», від 19.06.2023 року ОСОБА_1 , який є орендарем за договором суборенди торгового місця від 06.01.2022 року, в присутності ОСОБА_3 (контролера ТОВ «Краматорський ринок»), ОСОБА_4 (орендаря торгового місця № НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 (орендаря торгового місця № НОМЕР_3 ), були спиляні (демонтовані) навісні замки на захисних металевих ролетах (у кількості 6 шт.) та відчинені двері шляхом випилювання та заміни серцевини дверного замку.

Крім того, допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що позивач орендує сусідній з нею магазин, в якому з січня 2022 року працювала ОСОБА_6 . Працювала приблизно до початку квітня 2022 року. Згодом евакуювалася. Повернулася в листопаді 2022 року. Магазин позивача не працював, його не вкривали. На початку червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням у випадку неповернення магазину бути присутньою в якості свідка. 19.06.2023 року приїхав позивач з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -конролером. Дар`я не з`явилася. Магазин відчинили, переписали речі. Після був складений акт, який вони підписали.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_9 пояснила, що родичка її знайомої ОСОБА_10 ОСОБА_11 здійснювала підприємницьку діяльність в магазині. Їй відомо, що у березні 2022 року ОСОБА_11 евакуювалася з м. Краматорську. Влітку 2022 року вона проходила біля цього магазину, магазин працював, вітрини були відчинені. Коли зателефонувала ОСОБА_10 , то та повідомила, що ОСОБА_11 не повернулася, була здивована, що магазин відчинений.

Також, судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2023 року по справі № 202/6351/22 стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором суборенди торгового місця від 06 січня 2022 року за період з 06 січня 2022 року до 06 березня 2022 року в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Частково задовольняючи позов про стягнення з ФОП ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 орендної плати за договором суборенди та відмовляючи в задоволенні позову про стягнення вказаних сум на інший період, апеляційний суд виходив із того, що, оскільки оплата повинна проходити за принципом передоплати, то, не сплативши у 10-ти денний строк передоплату, відповідач правомірно очікувала на розірвання договору і такі очікування відповідачки на відповідні дії позивача мали характер легітимних.

Вказана постанова набрала законної сили.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2023 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2023 року по справі 202/6351/22.

Із матеріалів справи, а саме відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.08.2023 року, також убачається, що 17.11.2022 року ОСОБА_2 за її рішенням було припинено підприємницьку діяльність. Дата зняття з обліку 18.11.2022 року.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення, колегія суддів дійшла висновку, що не може прийняти доводи апеляційної скарги про те, що відповідач прострочила повернення апелянту торгового приміщення, відповідно до договору суборенди від 06.01.2022 року, у зв`язку з чим відповідач повинна сплатити йому неустойку за користування майном за період з 11.11.2022 по 19.06.2023 року в загальній сумі 145 333,32 грн., зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Частиною 1 статті 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (частина 2 статті 785 ЦК України).

Крім того, згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Встановлено, що у договорі суборенди торгового приміщення сторони визначили обов`язок суборендаря протягом трьох днів з моменту припинення договору, його розірвання, відмови від договору повернути орендарю об`єкт оренди, а у разі невиконання суборендарем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди право орендаря вимагати від суборендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення суборендарем повернення об`єкта оренди, а також його право самостійно звільнити об`єкт оренди від майна суборендаря.

Положеннями статті 785 ЦК України та умовами укладеного між сторонами договору визначено обов`язок суборендаря щодо повернення торгового приміщення, а також право орендодавця вимагати сплати неустойки за користування річчю за час прострочення.

Тобто, однією з основних умов застосування вказаних положень (як щодо зобов`язання повернути майно, так і щодо сплати неустойки) є встановлення факту припинення (розірвання) дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав.

Отже, користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 17.06.2024 у справі № 316/2813/20.

В постанові Верховного Суду від 31.01.2020 року по справі № 916/2724/18 зазначено, що при здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Верховний Суд у наведеній постанові зазначив, що до предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Однак, у ході розгляду справи позивачем не було надано достатніх та переконливих доказів продовження користування відповідачем торговим приміщенням, яке є предметом договору суборенди, у період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року, за який заявлені позовні вимоги, як і створення нею перешкод у доступі орендодавця до цього приміщення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Також, колегія суддів враховує, що 24.02.2022 року російська федерація розпочала бойові дії проти України. Того ж дня Указом Президента України № 64/2022 на всій території України був введений воєнний стан.

Загальновідомою та такою, що не потребує доказуванню відповідно до статті 82 ЦПК України, є та обставина, що в березні 2022 року ситуація в м. Краматорську загострювалася внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. На донецькому напрямку були присутні ознаки підготовки підрозділів противника до активізації бойових дій на Бахмутському та Краматорському напрямках. У зв`язку з вказаними обставинами значна частина підприємств, установ та організацій з березня 2022 року не здійснювала свою діяльність на території м. Краматорська Донецької області. Підтвердженням чому є, наприклад, зміна підсудності судових справ згідно з розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким по суті констатована неможливість здійснювати правосуддя в умовах воєнного стану на території міста Краматорська.

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 80 від 28.04.2022 року «Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75» Краматорська територіальна громада була внесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Більш того, в подальшому Кабінетом Міністрів України 02 серпня 2022 року було видано розпорядження № 679-р «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області», згідно з яким необхідно провести обов`язкову евакуацію населення Донецької області у безпечні райони Вінницької, Волинської, Житомирської, Закарпатської, Івано-Франківської, Кіровоградської, Львівської, Полтавської, Рівненської, Тернопільської, Хмельницької, Черкаської та Чернівецької областей.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції та наданому відзиву до суду апеляційної інстанції неодноразово звертала увагу суду, що у зв`язку з введенням воєнного стану по всій території України та початком повномасштабних бойових дій на всій території Донецької області вона була вимушена терміново покинути місто Краматорськ Донецької області, де знаходиться орендоване нею торгове приміщення.

Крім того, колегія судідв враховує, що згідно з умовами договору суборенди оплата повинна проходити за принципом передоплати, а отже, не здійснюючи орендну плату, відповідач з урахуванням положень пункту 9.10 Договору легітимно розраховувала на розірвання з нею договору суборенди, на чому наголошено в постанові Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2023 року по справі 202/6351/22, якою стягнуто з відповідача на користь позивача орендну плату за період з 06 січень 2022 року по 06 березня 2022 року, а у стягненні з відповідача орендної плати за подальший період відмовлено.

Окрім цього, 17.11.2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про припинення державної реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця та її зняття з відповідного податкового обліку, що також, підтверджує той факт, що відповідач у заявлений позивачем період з 11.11.2022 по 19.06.2023 року не користувалася орендованим торговим приміщенням.

Матеріали справи не містять жодних доказів створення відповідачкою позивачу перешкод у звільненні нею об`єкта суборенди, не містять жодних доказів наявності вини (умислу або необережності) відповідачки, яка порушила вимоги ст. 614 ЦК України.

Позивачем не доведено, що відповідачка мала можливість передати орендоване майно, але умисно цього обовязку не виконала.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги про невжиття відповідачкою будь-яких заходів щодо повернення позивачу орендованого приміщення та відповідно її вину у порушенні зобов`язання, оскільки позивачем не надано доказів недобросовісної поведінки відповідача щодо неповернення позивачу приміщення у цей період, при тому, що положеннями договору суборенди позивач був наділений правом самостійно звільнити об`єкт оренди від майна суборендаря, чим у подальшому і скористувався.

Також зазначене підтверджено і показами свідків допитаних в суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення майна, оскільки у ході розгляду справи позивачем не було надано достатніх та переконливих доказів щодо користування відповідачем торговим приміщенням, яке є предметом договору суборенди, у період з 11.11.2022 року по 19.06.2023 року, за який заявлені позовні вимоги, як і створення нею перешкод у доступі орендодавця до цього приміщення.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно додаткового рішення, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

27 травня 2024 року представником відповідача через систему «Електронний суд» була подана заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

У своїй заяві представник відповідача зазначав, що у відзиві на позов ним заявлялося про судові витрати та надавався орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу.

Так, розмір гонорару у договорі про надання правової допомоги встановлений у фіксованій сумі за проведення кожної окремої процесуальної дії та не залежить від часу витраченого представником та наслідками розгляду складених документів судом.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди № 4 до договору вказані послуги підлягають оплаті протягом 30 робочих днів з дня ухвалення рішення суду та протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Пунктом 1.5. додаткової угоди № 2 до договору передбачено сплату Бюро гонорару за прийняття рішення на користь Клієнта у розмірі 15 000,00 грн.

На підтвердження наданих послуг адвокатом подано акт приймання-передачі послуг, додаткова угода № 4, договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, остаточний розрахунок витрат.

Загальна сума витрат на правову допомогу складає 37 000,00 грн., яку просив стягнути з позивача на користь відповідача.

В свою чергу, позивач надав письмові заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати.

Відповідно до статті ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу на даних послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому частиною 1-5 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини 3 статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

При цьому витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Із матеріалів справи вбачаться, що відповідачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, яка надана Адвокатським бюро «ДОБРИНЬ» в особі адвоката Добриня Я.О., і полягала наступному: ознайомлення з матеріалами справи, узгодження правової позиції - 2000 грн., складання та подання відзиву на позов 8000 грн., участь у судових засіданнях 08.01.2024, 28.03.2024. 21.05.2024 7500 грн., складання та подання заяви про розподіл судових витрат 5000 грн., гонорар Бюро за винесення рішення суду на користь клієнта 15000 грн., а всього на суму 37500 грн.

У поданому в жовтні 2023 року відзиві на позов представник відповідача просив відмовити позивачу в позові та здійснити відповідний розподіл судових витрат, надавши орієнтовний розрахунок витрат відповідача на правничу допомогу в сумі 52500 грн.

Тобто стороною відповідача було заявлено про понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення у справі було ухвалено 21 травня 2024 року. Отже/, останній день строку для подання доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу припадав на неділю - 26 травня 2024 року.

Відтак заява про ухвалення додаткового рішення разом із доказами щодо розміру судових витрат на правничу допомогу була подана представником відповідача 27 травня 2024 року з дотриманням строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заява подана у строк передбачений законом.

На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копію договору про надання правової допомоги № 07/06/2023 від 07.06.2023 року, копію додаткової угоди № 4 від 20.10.2023 року до договору про надання правової допомоги № 07/06/2023 від 07.06.2023 року, копію акта прийняття-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 07/06/2023 від 21.05.2024 року, а також остаточний розрахунок суми судових витрат, які відповідач понесла у зв`язку з розглядом справи.

Професійна правнича допомога у спорі щодо користування орендованим торговим приміщенням надається відповідачу Адвокатським бюро «ДОБРИНЬ» з червня 2023 року (справа № 202/6351/22).

Отже, представник відповідача до вступу у дійсну справу був обізнаний із суттю правовідносин між сторонами. Водночас поданий позивачем у серпні 2023 року позов містить інший предмет стягнення неустойки за час прострочення повернення майна, що викликає в іншої сторони необхідність ознайомлення з таким позовом та визначення своєї позиції щодо цього позову. При цьому поданий представником відповідача відзив на позов складається з шести сторінок, половина з яких зводиться до цитування норм цивільного процесуального законодавства та постанови Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі між тими самими сторонами.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанціх, що розмір витрат на складання та подання відзиву на позов слід зменшити до 2000 грн., оскільки витрати в розмірі 8000 грн. є неспівмірними зі складністю і обсягом наданих адвокатом послуг.

Також, матеріалами справи доведено, що представник відповідача приймав безпосередню участь у судових засіданнях, які відбулися 08.01.2024, 28.03.2024. 21.05.2024 року.

Виходячи з наведеного, а також того, що за результатами розгляду справи в задоволенні позову було відмовлено, колегія суддів вважає, що з урахуванням рівня складності та обсягу наданих адвокатом послуг, часу, необхідного для їх надання, суд першої інстанції прийшов правильного висновку щодо стягнення з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу, які полягають в ознайомленні з матеріалами справи в електронному вигляді та узгодженні правової позиції в сумі 2000 грн., складанні та поданні відзиву на позов у сумі 2000 грн., участі у трьох судових засіданнях - 7500 грн., а всього 11 500 грн.

На переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу такому розмірі є доведеним, обґрунтованими, відповідають рівню складності справи, є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.А. Єлізаренко