ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 639/4521/24

провадження № 22-ц/818/3397/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

заявник : ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку ст.369ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 недієздатним, встановлення опіки та призначення опікуна за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Булавінової Юлії Володимирівни на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2024 року, постановлену суддею Борисенком О.О.,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатним, встановлення опіки та призначення опікуна за участі заінтересованих осіб: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2024 року повернуто заявнику заяву.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Булавінова Юлія Володимирівна посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що суд помилково не прийняв до уваги той факт, що виходячи зі змісту ч. 1 ст. 71 ЦПК України заявник ОСОБА_1 , будучи чоловіком дочки ОСОБА_3 , є членом сім`ї остатнього, отже має право звертатися до суду із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатним та призначення його опікуном.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Вирішуючи питання про повернення заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заявник ОСОБА_1 не має процесуальної дієздатності на звернення до суду із заявою про визнання свого тестя ОСОБА_3 недієздатним, встановлення опіки та призначення опікуном, заява ОСОБА_1 , інші особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна підлягає поверненню заявнику.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 в липні 2024 року звернувся до суду з заявою про визнання фізичної особи недієздатною, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є тестем заявника ОСОБА_1 , та заявник здійснює за ОСОБА_3 догляд внаслідок погіршення здоров`я останнього, оскільки його єдина дочка (дружина заявника) ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, та на теперішній час разом з малолітнім сином мешкає в м. Кременчук. Вказував, що бажає бути опікуном ОСОБА_3 , оскільки доглядає тестя та піклується про нього.

Повертаючи заяву заявнику з підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї або близьким родичем ОСОБА_3 , тому не має процесуальної дієздатності для звернення до суду із заявою про визнання його недієздатним.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов таких висновків з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до змісту статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Крім того ч.2 ст. 294 ЦПК України визначено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Сімейний кодекс України регулює зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

В постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 372/2474/21 викладено правовий висновок, згідно якого близькими родичами є особи, які мають особливі права та обов`язки через тісні стосунки між собою.

Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Судова колегія зазначає, що встановлення обставин сумісного проживання заявника та особи, яку він просить визнати недієздатною, та встановити їх сімейні відносини можливо лише в судовому засіданні, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження.

Згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України визначено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Отже висновки суду першої інстанції про відсутність доказів спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та відсутність окремого зазначення батька дружини, як близького родича та/або члена сім`ї відповідно до вимог чинного законодавства, є передчасними.

Судом першої інстанції не перевірено доводів ОСОБА_1 , що саме заявник доглядає за тестем та піклується про нього, оскільки його дружина ОСОБА_1 виїхала до м. Кременчук разом із дитиною, та є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що висновок суду першої інстанції про повернення заяви у зв`язку із поданням її особою, що немає процесуальної дієздатності, є передчасним.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом та бути почутим.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що підстав для повернення позовної заяви не вбачається.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, вона підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Булавінової Юлії Володимирівни - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова