Справа №345/5072/24
Провадження № 2/345/1294/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.10.2024 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 25.05.2018 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає з ним. Зазначив, що подружнє життя у них не склалося, останніми роками стосунки між ними повністю розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, на даний час вони спільно не проживають та не підтримують жодних відносин притаманних подружжю. Фактично сім`я припинила своє існування. Ствердив, що примирення та збереження шлюбу між ними неможливе. Також зазначив, що він виховує сина та здійснює його утримання, вони фактично проживають разом. При цьому, разом із відповідачкою він дійшов згоди, що син залишається проживати з ним, оскільки відповідачка періодично перебуває за кордоном та планує залишитися проживати за межами України, зокрема , у Норвегії, оскільки має відповідні документи, які дають їй право на проживання у даній країні. У зв`язку з чим відповідачка не має можливості на постійній основі виховувати та піклуватися про їхнього малолітнього сина. У зв`язку з чим звернувся до суду та просить розірвати шлюб з відповідачкою та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на його самостійному вихованні та утриманні.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить судовий розгляд справи проводити без його участі.

Відповідачка також в судове засідання не з`явилась і надала суду заяву, згідно якої вимоги позовної заяви визнає в повному обсязі та просить їх задоволити. Також зазначила, що не заперечує щодо залишення їхнього малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на самостійному вихованні та утриманні чоловіка ОСОБА_1 , оскільки на даний час він фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Водночас, вона має намір виїхати на постійне проживання в Норвегію, оскільки в неї наявні відповідні документи, які надають їй дозвіл перебувати в даній країні. А тому, вона не зможе на постійній основі утримувати та виховувати їхнього сина, хоча при можливості буде з ним бачитися за його місцем проживання в Україні з батьком. Розгляд справи просить проводити без її участі.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що 25.05.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 151, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.05.2018 року (а.с. 8).

Від спільного проживання в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (видане повторно) серії НОМЕР_2 від 05.03.2022 року, зареєстроване у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 654, та видане Калуським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 9).

Причиною розлучення є різні погляди на сімейне життя, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Сім`я розпалася, шлюб носить тільки формальний характер.

Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права.

Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Щодо позовної вимоги про залишення малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на самостійному вихованні та утриманні позивача, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України(далі -СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно достатті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третястатті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідностатті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У відповідності до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як було встановлено судом, відповідачка добровільно погодилася з тим, щоб син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з батьком за його місцем фактичного поживання; відповідачка залишила сина на повному вихованні та матеріальному утриманні батька, який як з`ясовано забезпечує його утримання.

Згідно Акту від 20.05.2024 р. було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не зареєстровані по АДРЕСА_1 , проте фактично там проживають.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Частинами 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких. Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, не може піддаватися формалізму.

Суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: 1.забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; 2.забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; 3.покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; 4.надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; 5.заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «;Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини дає підстави виснувати, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях (постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21), що зводиться до вирішення питань, які стосуються цивільних прав, у тому числі сімейних, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, відноситься до юрисдикції цивільного суду.

За змістом частини першої статті 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем те, що малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з своїм батьком, який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я, дитина проживає окремо від матері.

Таким чином, з огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині залишення малолітнього сина на самостійному вихованні та утриманні батька слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 200, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 25.05.2018 р. у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 151 розірвати.

Малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: