Справа № 456/4560/23
Провадження № 2/456/182/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивачка ОСОБА_1 просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідач по справі її чоловік, від спільного проживання з яким у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2010 року вони спільно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу Зареєструвати її в своїй квартирі він відмовився. Через неналежну поведінку відповідача між ними почались конфлікти, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Отримавши повістки про виклик до суду, відповідач почав виганяти її з квартири. Спочатку вигнав з кімнати, де вона постійно проживала, згодом встановив строк для повного звільнення квартири. Відповідач посилається на те, що вона має квартиру в м. Дрогобич і саме туди пропонує їй виселитись. Дійсно, вона є власником 2/3 частин однокімнатної квартири в м. Дрогобичі, яка знаходиться в малосімейному гуртожитку Долотного заводу. Проте така непридатна до проживання та потребує капітального ремонту. Діти народились та постійно проживають в місті Стрию, де навчаються. Коли діти хворіли, лише вона займалась їх лікуванням. Вважає, що поселившись у квартирі в якості члена сім`ї, набула право на проживання в ній. У спірній квартирі вона проживає більше 12 років на постійній основі, працює в місті Стрию заступником керуючого магазином «Рукавичка». Іншого житла, де б вона могла проживати разом з дітьми, в неї немає. А тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Турчин Ю.І. подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги позивачки заперечила, вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав. Зокрема, серед іншого, зазначає, що відповідачу ОСОБА_2 дійсно на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2022 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Дане рішення набрало законної сили 14.11.2022. Так, у вищевказаній справі судом було встановлено, що сторони спільно не проживають, не ведуть спільно господарство, шлюбні відносини не підтримують, втратили почуття любові та поваги один до одного, а їх шлюб існує формально. Крім того, в обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивачка покликалася на те, що фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем припинилися близько чотирьох років тому. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, твердження позивачки про те, що вона, незважаючи на розірвання шлюбу, продовжує проживати у спірній квартирі та вести спільне господарство з відповідачем є голослівними та спростовуються обставинами, встановленими рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2022, що набрало законної сили, відтак ці обставини не підлягають окремому доказуванню.

Крім цього, позивачка ОСОБА_1 заселилася у житло відповідача внаслідок укладення шлюбу. Саме на цій підставі позивачка набула особистий сервітут право користування житлом свого чоловіка. Але розірвання шлюбу є підставою для припинення такого сервітуту, який виник у зв`язку з реєстрацією шлюбу, тому після розлучення позивачка як колишня дружина втратила право проживання в житлі відповідача.

Також позивачкою ОСОБА_1 суду не надано доказів того, що після розірвання шлюбу між сторонами остання проживає однією сім`єю із власником квартири і продовжує бути членом його сім`ї. Більше того, позивачка не має жодного зв`язку із житлом, не утримує його, не оплачує комунальні послуги, не підтримує в ньому порядок.

Необхідно зазначити, що внаслідок особистої неприязні до відповідача позивачка систематично порушувала правила співжиття у спірній квартирі, вчиняла стосовно ОСОБА_2 та їх неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , 2010 року народження, домашнє насильство, в ході якого висловлювалася в їх сторону нецензурними словами, ображала та принижувала їх, чим чинила на них психологічний тиск.

Постановою Стрийського міськрайонного суду від 18.11.2022 ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Таким чином, позивачка порушує правила співжиття, постійно конфліктує з відповідачем, відтак спільне проживання сторін в одній квартирі є неможливим.

Щодо посилання позивачки на неможливість проживання її за зареєстрованим місцем проживання в квартирі в м. Дрогобичі, оскільки ця квартира непридатна для проживання і потребує капітального ремонту, то варто зазначити, що позивачка сама несе відповідальність за стан належного їй на праві власності житла, а той факт, що житло непридатне для проживання, не може ставитися у провину відповідачу та свідчити про порушення з його боку прав позивачки на житло.

Крім того, слід зазначити, що у даній справі не вирішується спір між сторонами щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей, які забезпечені житлом та мають зареєстроване місце проживання разом з батьком. Зважаючи на це, доводи про неможливість проживання позивачки в її квартирі в м. Дрогобичі разом з дітьми є абсолютно безпідставними.

Таким чином, у даній справі інтереси відповідача як власника житла перевищують інтереси позивачки - колишнього члена сім`ї, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном та яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що підтверджено належними та допустимими доказами,атому просить відмовити в задоволенні позову.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

01.09.2023 ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 вересня 2023 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 19/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.09.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 05.10.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 20/.

26.10.2023 представником відповідача подано клопотання про витребування доказів /а.с. 27/.

Ухвалою суду від 27.10.2023 за клопотанням представника позивачки підготовче судове засідання відкладено на 20.11.2023 /а.с. 30/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11.12.2023 /а.с. 39/.

05.02.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву /а.с. 53-57/.

29.02.2024 представником відповідача подано клопотання про виклик свідків /а.с. 58-59/.

Розгляд справи по суті відбувся 27.03.2024 за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Дмитрович Н.В., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Турчин Ю.І.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дмитрович Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні надала пояснення, в яких зазначила, що має ключі від спірної квартири та може безперешкодно заходити до неї, ночувати там та спілкуватися з дітьми. Відповідач не чинить перешкод у користуванні квартирою, але раніше наполягав на передачі ключів від квартири синові ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Турчин Ю.І. позов заперечили з підстав, наведених у відзиві.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом і кумом ОСОБА_2 . Він спілкується з відповідачем, який приходить до нього в гості, оскільки живе в сусідньому під`їзді. На прохання відповідача допомагав у будівництві садового будинку, встановлював покрівлю та кухонні меблі. За час роботи позивачки в будинку не бачив. Згаданий будинок облаштований всім необхідним та придатний для проживання в ньому.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що є товаришем відповідача. Йому відомі сторони по справі. Допомагав відповідачу в будівництві та облаштуванні садового будинку, який придатний для постійного та комфортного проживання, так як обладнаний всіма необхідними меблями та сантехнікою.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2022 у справі №456/2776/22 /а.с. 55/.

За час перебування в шлюбі в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , який навчається в 2-В класі Стрийського ліцею імені Івана Франка Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області, та ОСОБА_3 , яка навчається в 8-В класі Стрийського ліцею імені Івана Франка Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області та Стрийській дитячій школі мистецтв /а.с. 6, 15-16/.

Відповідно до довідки № 14 від 14.09.2022, виданої ФОП ОСОБА_8 , на прийом, огляди, профілактичні щеплення дітей ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2016 року народження, частіше приводила мама /а.с 14/.

Згідно з актами від 07.04.2022, 07.05.2022, 07.06.2022, 07.09.2022, 23.08.2023 у згадані періоди позивачка ОСОБА_1 дійсно проживала з ОСОБА_2 та двома дітьми у квартирі АДРЕСА_1 на постійній основі /а.с. 7-11/.

Згідно з довідкою № 28 від 28.08.2023, виданою ОСББ «Гармонія-Стрий», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано п`ять осіб: ОСОБА_2 співвласник, ОСОБА_9 мама, ОСОБА_10 брат, ОСОБА_3 дочка, ОСОБА_4 син /а.с. 13/.

Згідно з довідкою № 49 від 19.09.2022, виданою ОСББ «Долотник», ОСОБА_1 дійсно не проживає у малосімейному гуртожитку Долотного заводу Львівської області в АДРЕСА_3 . Квартира в цілому складається з 1 кімнати житловою площею 17,7 кв.м та кухні. Загальна площа становить 29,2 кв.м. Квартира непридатна для проживання, потребує капітального ремонту: місцями підлога у кімнаті та кухні прогнила, централізоване опалення відключене, відсутній бойлер та пральна машинка, холодильник не працює. Квартира закрита під ключ 8 років /а.с. 12/.

Відповідно до характеристик ТзОВ ТВК «Львівхолод» магазин «Рукавичка» та ОСББ «Гармонія-Стрий» позивачка ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем роботи проживання /а.с. 17-18/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Також за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони по справі колишнє подружжя, шлюб між яким розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.10.2022.

В період шлюбу позивачка ОСОБА_1 вселилась у квартиру АДРЕСА_1 як дружина власника згаданого нерухомого майна за згодою останнього.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дмитрович Н.В., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на те, що після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою, намагається виселити її. Інше придатне для проживання житло в неї відсутнє, а тому просить визнати за нею право користування спірною квартирою.

Водночас, відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Турчин Ю.І., заперечуючи повністю проти позову, покликаються на те, що жодних перешкод позивачці в користуванні спірною квартирою відповідач не чинить. Доводи, наведені в позові, є безпідставними, оскільки позивачка має квартиру та садовий будиночок, де і проводить більшу частину часу.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Дмитрович Н.В. помилковими, аргументи сторони відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими.

Так, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 березня 2023 року в справі № 296/1389/21, провадження № 61-213св23, під час розгляду питання про припинення права користування нерухомим майном члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Проте за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

В контексті згаданого суд вважає за необхідне зазначити, що стороною позивача не заперечується той факт, що ОСОБА_1 належить квартира у малосімейному гуртожитку Долотного заводу в АДРЕСА_3 , тобто остання забезпечена іншим житловим приміщенням, яке належить їй на відповідній правовій основі.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Суд критично оцінює доводи позивачки про неналежний стан згаданої квартири, оскільки неналежний стан житла, що належить позивачці на праві власності, не є підставою для обмеження права власності відповідача, оскільки саме власник майна повинен дбати про належне йому майно.

Крім цього, судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить земельна ділянка за кадастровим номером :04:000:0321, що розташована на території сільської ради Дрогобицького району Львівської області. Стороною позивача не заперечується той факт, що на згаданій земельній ділянці розташований садовий будиночок, право власності на який не зареєстровано в установленому законом порядку, проте такий повністю придатний для проживання в ньому.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи повідомленими про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, у судовому засіданні пояснили, що на прохання відповідача допомагали в будівництві згаданого садового будинку: встановлювали покрівлю та кухонні меблі, який придатний для постійного та комфортного проживання, так як обладнаний всіма необхідними меблями та сантехнікою.

У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків у результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Зокрема, вищезазначене підтверджується фотоматеріалами, наявними в матеріалах цивільної справи № 456/3139/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням, яка за клопотанням сторони відповідача була витребувана з архіву суду та оглянута в судовому засіданні.

Окрему увагу суд вважає за необхідне звернути на те, що з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами виник спір з приводу виселення позивачки з квартири, при вирішенні якого і має вирішуватися питання про наявність чи відсутність у неї сервітуту на проживання в спірній квартирі.

Спір сторін з таким предметом і з таких підстав, з яким позивачка звернулася до суду, регулюється іншими нормами законодавства та тягне за собою інші наслідки.

Закон є окремою підставою встановлення сервітуту, в тому числі з підстав, визначених ст. 405 ЦК України.

Частиною 3 ст. 402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Верховний Суд у постанові в справі № 918/370/17 від 20 вересня 2018 року зазначив, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

З урахуванням цього дані норми закону не регулюють вимоги позивачки з таким предметом і з таких підстав.

Більше того, в наданих суду поясненнях позивачка ОСОБА_1 не заперечила того факту, що має ключі від квартири АДРЕСА_1 та безперешкодний доступ до неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням слід відмовити в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому судові витрати, понесені позивачкою, слід віднести на її рахунок.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на користування жилим приміщенням повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05 квітня 2024 року.

Суддя Л.В.Гула