Дата документу 01.10.2024 Справа № 331/7746/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН331/7746/23 Головуючий у 1 інстанції Яцун О.С.
Пр. № 22-ц/807/1674/24 Суддя-доповідач Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , стягував: Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», на бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з усього майна, яке належить боржнику,

за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), інтереси якого представляє ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з усього майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях № 29766482, № 37342236, яку було уточнено 01 лютого 2024 року

В обґрунтування скарги зазначала, що у квітні 2023 року при оформленні своїх спадкових прав у приватного нотаріуса дізналася про наявність в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень інформації проте, що стосовно неї були відкриті виконавчі провадження, провадження по яких завершено, а саме:

?виконавче провадження № 29766482 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя 21.10.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» суми заборгованості за Рамковою угодою, яка складається з боргу по капіталу - 4151878,40 грн., боргу по процентам в сумі - 613455,85 грн., боргу по процентам за фактичне користування простроченим капіталом - 93295,77 грн., боргу по пені - 2037361, 22 грн.;

?виконавче провадження № 37342236 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя 21.10.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» суми заборгованості за Рамковою угодою, яка складається з боргу по капіталу - 4151878,40 грн., боргу по процентам в сумі - 613455,85 грн., боргу по процентам за фактичне користування простроченим капіталом - 93295,77 грн., боргу по пені - 2037361,22 грн.

Як вказала скаржниця, в зазначених вищевказаних виконавчих проваджень було накладено арешт на все майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження.

Відповідно до Інформації про виконавче провадження від 22.11.2023, описане та арештоване майно реалізовано Запорізькою філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на підставі договору про надання послуг з організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна № 05/303/12/А та № 05/304/12/А від 21.11.2012. Платіжним дорученням № 1377 від 21.12.2012 перераховано кошти від реалізації іпотечного майна в сумі 1 002 214,04 грн. Таким чином, вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» від реалізації задоволено частково, а саме в сумі 1 002 214,04 грн.

Відповідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, «ВП спецрозділ», постановою державного виконавця від 11.03.2013 у виконавчому провадженні № 29766482 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 8) ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Виконавче провадження завершено.

Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит № 37178-7-26-1 від 23.08.2023, постановою державного виконавця від 29.12.2016 у виконавчому провадженні 37342236 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Виконавче провадження завершено.

Заявник зазначає, що в порушення вимог статі 28 Закону України «Про виконавче провадження» на її адресу не направлено рекомендованим листом та відповідно не отримано постанову державного виконавця від 29.12.2016 про повернення виконавчого документа стягувачу.

11 жовтня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) боржником ОСОБА_1 направлена заява про зняття арешту, накладеного на нерухоме майно боржника. Відповідь так і не була отримана.

За повідомленням заступника начальника Управління № 37178-7-26.1 від 23.08.2023 термін зберігання матеріалів виконавчого провадження № 37342236 минув, матеріали виконавчого провадження знищено у січні 2020 року.

Заявник ОСОБА_1 , зважаючи на те, що виконавчі провадження завершено, стягувач не звертався повторно до виконавчої служби, тобто з боку стягувача відсутні майнові претензії, а наявність протягом тривалого часу (одинадцять років) не скасованих арештів та заборон на відчуження майна боржника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, звернулася до суду з даною скаргою.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 14.08.2023 року у справі № 927/322/14; від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11, норми матеріального та процесуального права, заявник просила суд: визнати протиправною бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з усього майна, яке належить боржнику; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , накладений у виконавчих провадженнях № 29766482, № 37342236; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з рухомого та нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 .

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт, накладений на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), накладений у виконавчих провадженнях № 29766482, № 37342236.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.

Не погоджуючись із ухвалою суду, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу суду, посилаючись на не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно вказав, що арешт був накладений на все майно боржника, вказані доводи спростовуються наданими доказами, які містяться в матеріалах справи. Окрім того, твердження суду про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 є також не обґрунтованими, оскільки рішення суду, на підставі якого були відкриті виконавчі провадження, не виконано повністю, а боржник не сприяє його виконанню.

В засідання апеляційного суду представник виконавчої служби і стягувача не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

В судовому засідання представник ОСОБА_1 адвокат Салімонов Р.Є. заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи її не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доводи викладені в ній н спростовують правильних висновків суду. Вважає, що бездіяльність державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заважає та обмежує ОСОБА_1 мирно володіти своїм майном.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення адвоката Салімонова Р.Є., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, «ВП спецрозділ», на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження № 29766482 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011 від 21.10.2011, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» суми заборгованості за Рамковою угодою, яка складається з боргу по капіталу 4151878,40 грн., боргу по процентам в сумі 613455,85 грн., боргу по процентам за фактичне користування простроченим капіталом 93295,77 грн., боргу по пені 2037361,22 грн. (а.с.27-29).

Постановою державного виконавця від 10.11.2011 відкрито виконавче провадження № 29766482 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя 21.10.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» вказаної суми заборгованості (а.с.4).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 11.03.2013 у виконавчому провадженні № 29766482 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Виконавче провадження завершено (а.с.5-6, 27-29).

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, «ВП спецрозділ», на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало також виконавче провадження № 37342236 з примусового виконання виконавчого того ж виконавчого листа № 2-31/2011 від 21.10.2011, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя (а.с.33-38).

Постановою державного виконавця від 05.04.2013 відкрито виконавче провадження № 37342236 (а.с.34).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 05 квітня 2013 року у виконавчому провадженні № 37342236 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 356539528 від 30.11.2023, № 362753255 від 22.01.2024 (а.с.30, 71-72).

Постановою державного виконавця від 29.12.2016 у виконавчому провадженні №37342236 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Виконавче провадження завершено (а.с.33-38).

Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит № 37178-7-26-1 від 23.08.2023, постановою державного виконавця від 29.12.2016 у виконавчому провадженні № 37342236 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 7) ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Термін зберігання матеріалів виконавчого провадження №37342236 минув, матеріали виконавчого провадження знищено у січні 2020 року (а.с.11).

11 жовтня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) боржником ОСОБА_1 направлена заява про зняття арешту, накладеного на майно боржника (а.с.12, 39-40).

Листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 51472-7-26.1 від 19.10.2023 заявник було роз`яснено про відсутність підстав для зняття арешту з майна та надано реквізити Відділу і вказано загальну суму до сплати з метою подальшого зняття арешту з майна (а.с.41-43). Зазначений вище лист було направлено на адресу боржника, яка була зазначена у заяві (а.с.44). Проте лист було повернуто відправнику, у зв`язку з відсутності адресата за вказаною адресою (а.с.49-50).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчих провадженнях саме за обставинами цієї справи є неправомірною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а наявність протягом тривалого часу (понад 11 років) не скасованих арештів на майно боржника, за умови відсутності (завершення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Колегія погоджується із висновками суд першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Дані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України),

а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За положеннями пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо: судом скасовано заходи забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням; при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наявність протягом тривалого часу (понад 11 років) нескасованих арештів на майно боржника, за умови відсутності (завершення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що не зняття Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) арешту з майна боржника у виконавчих провадженнях саме за обставинами цієї справи є неправомірною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а порушене право заявника ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання Відділу примусового виконання рішень зняти арешт з майна боржника та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.

Стягувач протягом тривалого часу після реалізації іпотечного майна не вживав заходів до повного виконання судового рішення, з грудня 2016 року не пред`являв виконавчий документ до примусового виконання, а тому збереження арешту всього майна боржника за відсутності відкритих виконавчих проваджень є невиправданим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому у відповідності до норм статей 374, 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Д.А. Трофимова