У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року справа № 542/1800/24

провадження № 2/542/532/24

Суддя Новосанжарського районного суду Полтавської області Кашуба М.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування Українипро визнання права власності на самочинно збудоване майно,

в с т а н о в и в :

Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду від імені та інтересах позивача ОСОБА_1 із позовною заявою до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України про визнання права власності на самочинно збудоване майно.

Однак, дослідивши матеріали справи, вважаю, що позовна заява підлягає поверненню, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Встановлено, що позовну заяву від імені ОСОБА_1 підписано його представником за довіреністю ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною 2 статті 60 ЦПК України визначено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Суд враховує, що представник позивача просила визнати справу малозначною та розглядати її у спрощеному провадженні.

Вирішуючи питання щодо визнання даної справи малозначною суд враховує положення ч. 4 ст. 19 ЦПК України, за змістом яких спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що до першої категорії малозначних справ належать справи, малозначність яких прямо встановлена в законі та не залежить від розсуду суду. Друга категорія справи, які можуть визнаватися малозначними судом (справи незначної складності, п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

ЦПК в чинній редакції безпосередньо не встановлює час, коли суд має визнавати справу малозначною, якщо остання є справою незначної складності (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК).

Лише зі змісту підпункту г пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України випливає, що це має робити суд першої інстанції.

Така ситуація викликає у сторін відчуття невизначеності щодо наявності у них права на оскарження судового рішення і, як наслідок, може призвести до порушення права на доступ до суду як складового елементу права на справедливий судовий розгляд, передбаченого в п. 1 ст. 6 ЄКПЛ (Jovanoviж v. Serbia (no. 32299/08, 2 October 2002); Egiж v. Croatia (no. 32806/09, 5 June 2014)).

З метою уникнення непередбачуваності обмеження права на доступ до суду справа повинна визнаватися малозначною судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі. Така ухвала повинна бути мотивованою (Ponka v. Estonia, no. 64160/11, § 30, 8 November 2016).

При цьому, критерії, що мають враховуватися при визначенні незначної складності справи:

наявність сталої судової практики зі спірного питання;

характер та кількість фактів, які підлягають встановленню (складність предмета доказування);

ускладнення суб`єктного складу, можливість вступу у процес інших учасників справи;

кількість вимог, що розглядаються в межах однієї справи, можливість об`єднання та роз`єднання позовних вимог, пов`язаність з іншими справами, що перебувають на розгляді в судах;

віддаленість з точки зору простору та часу між подіями та фактами, що розглядаються, і процесом судочинства;

кількість та специфіка доказового матеріалу, в тому числі свідків, яких слід допитати, потреба у забезпеченні доказів;

виключення, передбачені в частині четвертій статті 274 ЦПК України;

інші обставини (оновлення законодавства, міжнародні фактори тощо).

Враховуючи характер спору, кількість фактів, які підлягають встановленню, складність предмета доказування, можливість вступу у процес інших учасників справи, обсяг та характер доказів, дана справа не є малозначною та підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, представником, який наділений правом підписувати позовну заяву від імені позивача в силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України є адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК Україгни, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Встановлено, що до матеріалів позовної заяви не додано доказів того, що особа, яка підписала позовну заяву є адвокатом у розумінні положень ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Крім того, встановлено також, що особа, яка підписала від імені позивача позовну заяву не є його законним представником в силу положень ст. 59 ЦПК України.

За таких обставин позовна заява ОСОБА_1 підписана особою, повноваження якої не підтверджено.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, заява повертається у випадку, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Судом при постановленні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані висновки суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Керуючись статтями 185, 260, 353 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, трятя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки повернути особі, яка її подала разом із доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до положень ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Роз`яснити позивачу, що за правилами п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» у разі повернення позовної заяви сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Кашуба М. І.