Дата документу 04.12.2024 Справа № 333/8006/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/8006/23 Пр. № 22-ц/807/1950/24Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-5), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.63-69), просила: - визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права, свободи, честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену під заголовком «Хто Замовник вбивства?». В соціальній мережі «Фейсбук» за уніфікованими локаторами URL веб-сторінок: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: «на мою суб`єктивну думку - допомогу різного рівня ОСОБА_4 надавала та надає ОСОБА_5 . Мені неодноразово передавали інформацію про її мрії щоб мене посадити чи підкинути мені наркотики, щоб якось дискредитувати мене, тим самим щоб я не створював їм перешкоди по рейдерству об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». в наслідок її «допомоги» Бакланському у цивільних та кримінальних справах проти мене, у нього сформувалось уявлення про свою всемогутність та безкараність, як він любить казати все ж можна порешать»; - зобов`язати ОСОБА_2 у п`ятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили розмістити на власній сторінці соціальної мережі «Фейсбук», спростування у той самий спосіб, яким була поширена недостовірна інформація, а саме шляхом публікації із заголовком «Спростування» резолютивної частини рішення суду у цій справі із посиланням на рішення суду (повна дата прийняття, номер справи) без будь-яких зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень, думок; - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 01,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; - стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 3220,80 грн.; - визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права, свободи, честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену під заголовком «відомий у Запоріжжі бізнесмен назвав ім`я замовника замаху на його вбивство та виступив зі звинуваченням на адресу нардепа» на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (інформаційному ресурсі «ЗаБор») за уніфікованими локаторами URL веб-сторінок: ІНФОРМАЦІЯ_3 IwAR0tpiCjKi6SmseFotQWvQjWsRXJRJwfcF8yjBTPYRitpFHc9oiUIkTQe9_aem_ARVeYKIyStYvsUZUlrwr6i2HvzyYCLB1439SJIxnOoHZtrKcdvW7a6Zy8zP_ZKWMj4, а саме: «На мою суб`єктивну думку - допомогу різного рівня ОСОБА_4 надавала та надає ОСОБА_5 . Мені неодноразово передавали інформацію про її мрії щоб мене посадити чи підкинути мені наркотики, щоб якось дискредитувати мене, тим самим щоб я не створював їм перешкоди по рейдерству об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». в наслідок її «допомоги» Бакланському у цивільних та кримінальних справах проти мене, у нього сформувалось уявлення про свою всемогутність та безкараність, як він любить казати все ж можна порешать»; - зобов`язати ОСОБА_3 у п`ятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили розмістити на веб-сайті «zabor.zp.ua» (інформаційному ресурсі «ЗаБор») спростування у той самий спосіб, яким була поширена недостовірна інформація, а саме шляхом публікації із заголовком «Спростування» резолютивної частини рішення суду у цій справі із посиланням на рішення суду (повна дата прийняття, номер справи) без будь-яких зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень, думок; - стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» громадянин ОСОБА_2 оприлюднив допис з заголовком «Хто Замовник вбивства?». Вказаний Допис доступний за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_5 У наведеному Дописі Відповідачем описується ситуація замаху на його вбивство, а також опис певних подій, які, на думку автора, пов`язані із цим. Згодом по тексту Відповідач вказує, що замовником зазначеного злочину вважає ОСОБА_6 , а також звинувачує цю особу у шахрайстві з приводу заволодіння майном Відповідача. Далі по тексту Відповідач зазначає, що «допомогу різного рівня ОСОБА_4 надавала та надає ОСОБА_5 », по суті звинувачуючи позивача у діях, що спряли вчиненню злочину, а також у діях спрямованих на «рейдерство об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». Позивач стверджує, що інформація щодо неї є неправдивою та такою, що, будучи викладеною у формі фактичних тверджень, створює хибну думку щодо причетності до описаних Відповідачем злочинів та формує негативне ставлення до неї у читачів та глядачів допису. У своєму коментарі під цим постом позивач зазначила, що не надавала і не надає жодної юридичної допомоги Бакланському, а ні у справі про замах, а ні в справах щодо нерухомого майна чи корпоративних прав, щодо яких точаться скверни між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Більше того, ще влітку 2019 року позивач припинила свою адвокатську діяльність через її несумісність з депутатською діяльністю, а тому не могла жодним чином представляти інтереси ОСОБА_7 чи надавати йому юридичну допомогу у 2021-2022-2023 роках. Згодом, 13.09.2023 року продовжуючи цю тему, Відповідач опублікував на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» ще один допис (доступний за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_6 у кому зазначив, що не звинувачує позивача у співучасті до замаху на вбивство, а лише намагався донести, що на його суб`єктивну думку - «моя всебічна допомога призвела до скоєння цього злочину». На переконання позивача та з огляду на зміст, формулювання та спосіб викладення тверджень, читачам нав`язують думку та запевняють в тому, що нею здійснюється допомога ОСОБА_6 у здійсненні незаконної діяльність. При цьому в спірному Дописі не наведено жодного доказу на підтвердження таких тверджень. Так, інформаційним ресурсом «ЗаБор» (доступне за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_3 IwAR0tpiCjKi6SmseFotQWvQjWsRXJRJwfcF8yjBTPYRitpFHc9oiUIkTQe9_aem_ARVeYKIyStYvsUZUlrwr6i2HvzyYCLB1439SJIxnOoHZtrKcdvW7a6Zy8zP_ZKWMj4), поширено публікацію, де вказується, що Відповідач «розповів, кого він вважає замовником замаху на його вбивство і звинуватив нардепку ОСОБА_9 у сприянні замовнику». З метою захисту свої законних прав та інтересів, належним та передбаченим судовою практикою способом захисту є звернення до суду з позовом для визнання недостовірною інформацію поширену Відповідачами, зобов`язання Відповідачів спростувати недостовірну інформацію та стягнення з них моральну шкоду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Тучкова С.С.(а.с.17). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.19)провадження у цій справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.58) витребувано у Тов «інтернет інвест» відомості про реєстранта доменного імені сайту «zabor.zp.ua», а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, місце проживання, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти у випадку, якщо реєстр ант фізична особа або фізична особа-підприємець, або найменування юридичної особи, її місцезнаходження, поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти у випадку, якщо реєстр ант юридична особа. На виконання вищезазначеної ухвали Товариство з обмеженою відповідальністю «інтернет інвест» надало суду першої інстанції витребувану інформацію (а.с.61).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.79) залучено до участі у цій справі в якості співвідповідача власника веб-сайту «zabor.zp.ua» ОСОБА_10 .

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на вищезазначену позовну заяву позивача у цій справі суду першої інстанції (а.с.38-44), в якому, зокрема, зазначив, що на початку допису він спеціально підкреслив, що це його суб`єктивна думка (припущення), намагаючись відразу за допомогою мовностилістичних засобів не надавати тексту стверджувального змісту, а навпаки зазначити, що це лише його власна думка та погляд на події. На його думку, поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів він тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) щодо певних подій. Крім того, у дописі на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» зазначив, що не звинувачує позивача у співучасті до замаху на вбивство. Вважав, що позивач, не довела порушення особистих немайнових прав та інтересів та не надала доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 через представника ОСОБА_11 подав відзив на вищезазначену позовну заяву позивача у цій справі суду першої інстанції (а.с.88-93), в якому зазначав, що відповідно до ч.6 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спеціальним законом є Закону України «Про медіа». Згідно ч.11 ст.43 цього Закону, поширення спростування або відповіді в онлайн медіа має відбуватися у спосіб, максимально наближений до способу поширення інформації, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь (у тому самому обсязі, на тій самій веб-сторінці або у тому самому розділі веб-сайту тощо). Якщо спростування або відповідь неможливо розмістити на одній веб-сторінці з оригінальною публікацією, суб`єкт у сфері онлайн медіа має забезпечити перехресні посилання між відповідними публікаціями та розмістити поряд з оригінальним матеріалом повідомлення про те, що інформація з цієї публікації була спростована або стала предметом реалізації права на відповідь. На веб-сайті «ЗаБор» в оспорюваній публікації без спотворень наведено зміст постів як, позивачки ОСОБА_1 , так і відповідача ОСОБА_2 . Відповідальність за їх зміст несуть особи, які їх поширили. У зв`язку з вищевикладеним, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 за недоведеністю і безпідставністю.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року (а.с.116-118) у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с.124-134) просила рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку 02.09.2024 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлку В.Ю. та Подліянову Г.С.(а.с.138). Ухвалою апеляційного суду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року у цій справі ОСОБА_1 , апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 17.09.2024 року (а.с.143), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.144), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду взагалі.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (а.с.164) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Крат В.Ф. (а.с.161-163).

В автоматизованому порядку 03.12.2024 року суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Бєлку В.Ю. у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (а.с.166-167).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.150-160), у тому числі відповідач ОСОБА_3 через свого представника адвоката Крат В.Ф., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 за присутності представника останнього адвоката Крат В.Ф. (ордер - а.с.163 в режимі відеоконференції), відповідача ОСОБА_2 та представника останнього адвоката Ткаченка Д.С. (ордер - а.с.168).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст. 34 Конституції України, ст.ст. 277, 297 ЦК України, ст.ст. 81, 133, 141, 258-259, 264-268 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Згідно із ч.1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених норм законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, у тому числі, право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Згідно із п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і, яка , на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати свої особисте немайнове право.

За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 81 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірного, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним процесуальним обов`язком позивача, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов`язок доказування, тобто позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України).

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач не надала доказів на підтвердження порушення особистих немайнових прав або неможливості повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. Позивач не навела, які саме наслідки були спричинені її особистим немайновим правам через допис відповідача ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук». У судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача лише припустила, що відповідна шкода діловій репутації та особистим немайновим правам від публікації може мати місце при участі позивача у наступних виборах народних депутатів. Разом з тим таке припущення є лише ймовірним. Отже, позивач не довела наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між публікацією та її наслідками моральною шкодою.

Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що в справах про захист гідності, честі та ділової репутації, суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які: не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Відповідно до ст. 277 ЦК Украі?ни предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивноі? думки и? поглядів відповідача не можна перевірити щодо і?х відповідності діи?сності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовіи? практиці Європеи?ського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенціі? (рішення Європеи?ського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австріі?» (Lingens v. Austria), § 46). Отже, необхідно розрізняти констатацією фактів та оціночні судженнями. Немає потреби доводити достовірність оціночних суджень.

В прохальній частині позовної заяви позивач просила суд визнати недостовірною таку інформацію: «На мою суб`єктивну думку допомога різного рівня ОСОБА_7 надавала та надає ОСОБА_5 . Мені неодноразово передавали інформацію про її мрії щоб мене посадили чи підкинули мені наркотики, щоб якось дискредитувати мене, тим самим щоб я не створював їм перешкоди по рейдерству об`єкта нерухомості фірми «Альфи Плюс». В наслідок її «допомоги» Бакланському у цивільних та кримінальних справах проти мене, у нього сформувалось уявлення про свою всемогутність та безкарність, як він любить казати ВСЕ ОСОБА_12 ». Надані вислови містяться у дописі на сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі «Фейсбук» (а.с.7) та на веб-сайті «zabor.zp.ua». За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме наведені вислови, на думку позивача, спричинили їй моральну шкода. І саме вони повинні піддатися аналізу та дослідженню в контексті предмету позову.

Зі змісту даних тверджень судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у своїй публікації вказав, що це його суб`єктивна думка (припущення), погляд на події. Поширена відповідачем інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) щодо певних подій. Використання таких слів як, уявлення, всемогутність та безкарність прямо свідчить про те, що ця інформація є звичайним оціночним судженням, адже уявлення, всемогутність та безкарність є умовними поняттями та не може відноситися до стверджувальної інформації, яка наділена будь-якими фактичними даними. До того ж, використання лапок на початку та в кінці слова, як мовностилістичного засобу, свідчить про ймовірність та припущення. Крім того, частина наведеної у дописі інформація відповідає дійсності. Так, з наданих відповідачем ОСОБА_2 копій ордеру на надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та титульного аркушу позовної заяви (а.с.45-47) вбачається, що позивач у минулому надавала правову допомогу ОСОБА_6 . В цьому контексті судження відповідача ОСОБА_2 щодо сформування «уявлення про свою всемогутність та безкарність» через призму оцінки судження може свідчити, зокрема, про якісно надані послуги позивачем як адвокатом до моменту зупинення дії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Також слід зауважити, що у наведених дописах, жодним чином не йдеться про звинувачення позивача у співучасті у вчиненні злочину.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що поширені відповідачем оціночні судження з урахуванням стилістики поширеноі? інформаціі?, застосованих мовних зворотів та відсутності посилань на конкретні факти, не потребують доведення їх правдивості, що узгоджується з позицією Європеи?ського суду з прав людини, викладеною в пункті 46 рішення у справі «Lingens v. Austria» від 8 липня 1986 року, де зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити і?хню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенціі?.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездіи?сненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється Конвенцією. (Рішення ЄСПЛ від 29 березня 2005 року (заява №72713/01) у справі «Украі?нська Прес-Група» проти Украі?ни»).

Під час розгляду спору суд повинен встановити чи були порушені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволені. Враховуючи, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а вислови у публікації носять оціночний характер, то суд першої інстанції правильно вирішив, що в позові позивача до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є такими, що фактично дублюють доводи її позову у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона вважає такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, досліджував докази сторін, ухвалою витребував відповідну інформацію у ТОВ «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що хоча суд першої інстанції й послався в своєму рішенні у цій справі на ст. 141 ЦПК України, проте, фактично суд першої інстанції цим рішенням не вирішував у цій справі питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє апеляційним судом у цій справі також не могло переглядатись і не переглядалось. Однак, це питання може бути вирішено судом першої інстанції у цій справі у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді належного розміру судового збору за апеляційну скаргу 5417,47 грн. (розрахунок: належний розмір судового збору позивача за позовну заяву у суді першої інстанції 4514,56 грн.*150%/100%*коефіцієнт 0,8, оскільки апеляційну скаргу подано через «Електронний суд» ( а.с. 124); при цьому, розрахунок 4514,56 грн. судового збору в суді першої інстанції: = за позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 належний розмір судового збору 2576,64 грн. (розрахунок: сплачено позивачем 3220,80 грн. (а.с.16) * коефіцієнт 0,8, оскільки позов було подано позивачем через «Електронний суд» (а.с. 1) + за позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3 належний розмір судового збору 1937,92 грн. (розрахунок: належний розмір 2422,40 грн., але сплачено 2425,00 грн.(а.с.73) * коефіцієнт 0,8, оскільки позов було подано позивачем через «Електронний суд» (а.с. 63)).

Разом із цим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу її право у подальшому на повернення з бюджету зайво сплаченого нею судового збору у цій справі за апеляційну скаргу (розрахунок: сплачено судового збору апелянтом 8464,80 грн. (а.с. 135) належний розмір судового збору 5417,47 грн.) за відповідною ухвалою апеляційного суду в порядку ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» за результатами розгляду відповідного клопотання апелянта.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 10.12.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.