КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Зуєвич Л.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

та за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року,

встановив:

у вересні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він у спірній квартирі не проживає понад рік.

У серпні 2023 року третя особа - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому також просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року позови було задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500 гривень та на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500 гривень та 536,80 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову позивача та позову третьої особи, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що її батькам в 1977 році була надана в користування кв. АДРЕСА_1 . Згодом в квартирі було зареєстровано також її брата - ОСОБА_2 , її дочку - ОСОБА_8 та її онука - ОСОБА_4 . З 2000 року ОСОБА_2 в квартирі не проживає без поважних причин, не несе витрат на її утримання. ОСОБА_2 забезпечений житлом і постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 . В зв`язку з цим позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

В позові вказувала, що більше 20 років, тобто з 2000 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, витрат по утриманню цього житла не несе та особисті речі відповідача у цій квартирі не зберігаються.

Позивачка посилається на те, що відповідач житлом забезпечений, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 у квартирі, що на праві приватної власності належить його дружині та має правовий статус спільного майна подружжя.

Третя особа по справі - ОСОБА_3 також звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року позов було задоволено та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 довели факт непроживання відповідача у спірній квартирі з 2000 року без поважних причин. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують його проживання у спірній квартирі, як і доказів перешкоджання йому проживати за спірною адресою та наявності поважних причин його тривалої відсутності (непроживання) за такою адресою.

Також суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача про те, що унаслідок його виселення він буде позбавлений можливості її приватизувати, на увагу не заслуговують, оскільки не стосуються предмета позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим по справі обставинам.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції посилався в рішенні на положення ст. 47 Конституції України, ст. 9, 64, 71, 72 ЖК України.

В ст. 47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є жилий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Згідно положень ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Частина 2 ст. 129 Конституції Українивизначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як видно з матеріалів справи, спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , жилою площею 27,8 кв.м., яка складається з двох жилих кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору. Квартиру було виділено ОСОБА_9 на сім`ю з трьох осіб: він, Дружина - ОСОБА_10 , та дочка - ОСОБА_11 на підставі ордеру №Г 3800013 від 18.05.1977.

На час звернення до суду в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , її дочка - ОСОБА_3 з неповнолітнім сином - ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та її брат - ОСОБА_2 .

Зазначаючи про факт непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, позивачка та третя особа по справі - ОСОБА_3 посилались одночасно на те, що він не проживає в спірній квартирі з 2000 року без поважних причин та одночасно на те, що він обрав собі інше постійне місце проживання - кв. АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у жилому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше жиле приміщення».

Визначаючи факт відсутності відповідача в спірній квартирі протягом шести місяців перед зверненням позивачок до суду, суд першої інстанції не встановив причини непроживання відповідача у спірній квартирі саме протягом шести місяців до звернення до суду з цим позовом та не зробив оцінку їх поважності.

Отже позивачка та третя особа звертаючись до суду з позовами про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, не визначились щодо підстав заявлених ними позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Також судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

При розгляді справи суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача та надані ним письмові докази про те, що він проживає тимчасово в Німеччині з 22 лютого 2022 року, з 25.02.2022 - в статусі біженця.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 травня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги 1 488,6 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги 1 610,4 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді