ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8048/24 Справа № 205/6006/23 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Усачова Олександра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Управління "Служба у справах дітей" Сумської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Управління "Служба у справах дітей" Сумської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову посилався на те, що 16 червня 2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 23 грудня 2015 року даний шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю в його житлі, а він орендував квартиру за іншою адресою. Оскільки на час розірвання шлюбу спору про місце проживання сина не було, з обопільної домовленості батьків син залишився проживати з матір`ю, рішення суду щодо визначення місця проживання дитини не ухвалювалось. На початку лютого 2020 року син, після чергового побиття його ОСОБА_2 , втік від відповідачки та почав проживати з позивачем. 04 травня 2020 року Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області прийняв до провадження його позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа- Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів. Проте рішення по суті за вищезазначеним позовом судом не постановлено по причині початку бойових дій в місті Маріуполі. Судове провадження втрачено. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, з метою збереження життя та здоров`я сина, позивач був вимушений разом з ним виїхати з міста Маріуполя Донецької області до міста Суми. З 2020 року син постійно проживає тільки з ним. Він є єдиним опікуном сина, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує, оскільки є дитиною, позивач самостійно здійснює його утримання та виховання. Ніякої участі у вихованні сина мати не приймає. З метою утримання та належного виховання сина він має постійну роботу та житло, працює в ТОВ «Агротехсоюз» інженером-механіком, орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та лише власними силами забезпечує сина усім необхідним. Повертатися жити до матері син не має наміру, позаяк остання чинила на нього постійний психологічний тиск та била. Враховуючи, що син знаходиться на його одноособовому утриманні та він самостійно займається вихованням сина, постала необхідність юридичної фіксації цього факту, з метою необхідності оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків та можливості переміщення батька з сином без документального оформлення згоди матері, тому просив суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на його користь в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Усачов О.Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити дану вимогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не здійснив належної оцінки наданих позивачем доказів. Вказував, що Сумським РУП ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування за фактом зникнення безвісті ОСОБА_2 .. Суд першої інстанції залишив без уваги пояснення ОСОБА_4 який підтвердив, що його утриманням та вихованням займається виключно батько.

Учасники справи своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 16 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

На теперішній час ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ОСББ «Ковпака 47» вих. № 1 від 12 червня 2023 року. Вказану квартиру позивач орендує за договором оренди від 13 серпня 2022 року .

Своїм висновком Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 22 серпня 2023 року №1356/27.1-26 вважає можливим визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визначення місця проживання сина з батьком та стягнення на його користь аліментів із матері дитини. Підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітнім сином суд не встановив, оскільки в даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років. Зокрема, відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини. Також суд звернув увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року №693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько». Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, переглядається колегією суддів лише в оскаржуваній частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржувані позивачем частині, у зв`язку з наступним.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Так, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

У разі виникнення спору щодо місця проживання дитини (опіки над дитиною), ухилення від виконання (невиконання) батьківських обов`язків - такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і у цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок що

Таким чином за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України .

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

У пункті 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17 Верховний Суд зазначив, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини із батьком, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження самостійного виховання дитини позивач надав: копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копію паспорту ОСОБА_1 ; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; копію довідки з місця роботи ОСОБА_1 ; копію довідки з учбового закладу; копію договору оренди.

Таким чином матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачем доведено факт одноосібного виховання сина, оскільки відповідачка зникла без вісти, як підстава для задоволення апеляційної скарги, відхиляються, оскільки не підтверджені належними доказами.

Крім того, заява про те, що його дружина зникла безвісти з 24 лютого 2022 року, подана до СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області 06 червня 2023 року, а 13 червня 2023 року вже подано позов у цій справі.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Усачова Олександра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида