Справа № 646/8906/23
№ провадження 2/646/318/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.10.24 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Янцовської Т.М.,

за участю секретаря Величка О.А.,

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

представниці відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу № 646/8906/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова Світлана Леонідівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з урахуванням уточнених позовних вимог про визнання особистою власністю однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці першої черги після смерті ОСОБА_5 . В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді спірної квартири. Вона у встановлений законом шестимісячний строк 26.06.2023 р. звернулась до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини за законом. На час смерті вказана квартира належала померлому на праві приватної власності. Єдиними спадкоємцями після його смерті є позивачка та його повнолітній син ОСОБА_6 , який відмовився від прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу, в якій зазначив, що не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане позивачці. 28.09.2023 р. колишня дружина померлого ОСОБА_4 заявила про видачу їй свідоцтва про право власності на частку спірної квартири, як набуту подружжям за час шлюбу. Але в квітні 2008 року перед розлученням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 домовились про добровільний поділ майна. Так, за взаємною згодою та волею подружжя був припинений режим спільної сумісної власності щодо належного їм майна, відповідно до якого, свою частину квартири АДРЕСА_2 та перебувала у спільній власності подружжя, ОСОБА_5 за домовленістю із ОСОБА_4 подарував їх спільному сину ОСОБА_6 . Також, ОСОБА_5 подарував своєму сину гараж, розташований по АДРЕСА_3 , який також був об`єктом спільною власності подружжя. В свою чергу, ОСОБА_4 17.04.2008 р. своєю заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, повідомила компетентні органи про те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_4 придбана її чоловіком ОСОБА_5 на його особисті кошти, права спільної сумісної власності на цю квартиру вона не має. 27.05.2008 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано. 15.08.2008р. між позивачкою та ОСОБА_5 укладений шлюб.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник вимоги, викладені в позові, підтримали у повному обсязі і просили задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснивши, що 06.05.1972 р. укладено шлюб між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 20.10.1999 р. ОСОБА_5 набув у право власності на спірну квартиру. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої було зареєстроване. 27.05.2008 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим, за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова С.Л.в судове зсідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, просила розглядати справу за її відсутності, у відповідності до ст. 181 ЦПК України подала пояснення щодо позову, в якому зазначила, що 26.06.2023 р. після звернення позивачки ОСОБА_1 відкрита спадкова справа № 17 /2023 року після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28.09.2023 р. колишня дружина померлого ОСОБА_4 заявила про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 , яка набута подружжям за час шлюбу. Таким чином виник спір між спадкоємцем по закону та колишньою дружиною померлого. Позивачка подала заяву від імені відповідачки про те, що її чоловік ОСОБА_5 придбав квартиру у період шлюбу на його особисті кошти, права спільної сумісної власності вона не має. Але згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, колишня дружина померлого набула право власності на 1/2 частину квартири. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном та не позбавляє її права спільної сумісної власності, оскільки отримання, свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні є її правом:, а не обов`язком. Частка у спільній сумісній власності не входить до складу спадщини і не включається до спадкової маси. Згідно Сімейного Кодексу України заява, надана позивачкою, не може припинити або змінити правовий режим майна.

Ухвалою суду від 01.12.2023 р. провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.01.2024 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Суд, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15.08.2008 р. Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 15.08.2008 р. зроблено відповідний актовий запис № 313.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 24.01.2023 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації смертей 24.01.2023 р. зроблено відповідний актовий запис №117.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.1999 р., посвідченого Державним нотаріусом Восьмої Харківської нотаріальної контори Васіковою Л.Є., зареєстрованого в реєстрі № 1-10649, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 28.11.1979 р. Палацом одруження м. Харкова ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.05.1972 р.

Шлюб між відповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано 27.05.2008 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції серії НОМЕР_4 .

До приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Швидкіної О.О. 17.04.2008 р. звернулась ОСОБА_4 з заявою, в якій повідомила, що квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 придбав у період перебування їх у шлюбі на його особисті кошти , права спільної сумісної власності на цю квартиру відповідачка не має.

13.11.2023 р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкової С.Л. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_5 .

Згідно роз`яснень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкової С.Л. від 06.11.2023 р. убачається, що після звернення позивачки ОСОБА_1 була відкрита спадкова справа № 17 /2023 року. 25.07.2023 р. була одержана заява від сина померлого ОСОБА_6 , про те, що спадщину не прийняв, на неї не претендує, звертатись до суду не буде з метою визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини та не заперечує, щоб свідоцтво про спадщину було видане ОСОБА_1 28.09.2023 р. колишня дружина померлого ОСОБА_4 заявила про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя), а саме на частку квартири АДРЕСА_4 , яка набута подружжям за час шлюбу.

З договору дарування від 17.04.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою Л.П., зареєстровано в реєстрі за № 739, убачається, що ОСОБА_5 передав в дар дружині ОСОБА_4 всю належну на праві спільної сумісної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 31.10.2023 р. ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна колишнього подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_3 на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є безпідставними та спростовуються заявою ОСОБА_4 , з якою вона звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Швидкіної О.О. 17.04.2008 р., в якій повідомила, що квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 придбав у період перебування їх у шлюбі на його особисті кошти , права спільної сумісної власності на цю квартиру відповідачка не має.

Таким чином, суд приходить до висновкупро те, що спірна квартира була набута у власність ОСОБА_5 до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому він є її єдиним власником.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 заповіту не складав, отже, спадкування на належне спадкодавцю майно здійснюється за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1274, ч. 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Частинами другою та третьою статті 1275 ЦК України встановлено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Судом встановлено ,що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є позивачка ОСОБА_1 дружина спадкодавця та ОСОБА_6 - син спадкодавця. Своїми роз`ясненнями приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова С.Л. від 06.11.2023 р. підтвердила, що 25.07.2023 р. син померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 не претендує на спадщину після померлого батька.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Частиною першою статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку та строк прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 , у позивачки відсутня можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, суд приходить до висновку про визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру.

Керуючись ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст. ст. 1216, 1217, 1223, 1273-1275 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 82, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова Світлана Леонідівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 09.10.2024 р.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ,

відповідач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Машкова Світлана Леонідівна, м. Харків, м-н Свободи, буд. 7.

Суддя: Т.М. Янцовська