Номер провадження: 22-ц/813/2316/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Сєвєрової Є.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Попової О.А.,

представника ТОВ «Укрдебт Плюс» - адвоката Землякова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попової Олени Анатоліївни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Н.Є., про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та поновлення запису про право власності,

встановив:

12.11.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Н.Є., про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та поновлення запису про право власності.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 25.06.2007 року було укладено кредитний договір № 0, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 47 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних, у строк до 25.06.2028 року.

В забезпечення виконання зазначеного кредиту, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., зареєстрованого у реєстрі № Д-304, за яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю кв. АДРЕСА_1 .

08.12.2011 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що був нотаріально посвідчений, у тому числі й за кредитним договором № 0 від 25.06.2007 року.

15.11.2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ТОВ «Укрдебт Плюс», відповідно до результатів відкритих торгів, уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К, зокрема за кредитним договором №0.

08.11.2021 року з отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.11.2021 року, позивачу стало відомо, що власником спірної квартири є ТОВ «Укрдебт Плюс» на підставі державної реєстрації прав та їх обтяжень, здійсненим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є.

Посилаючись на те, що даний запис приватним нотаріусом здійснений з порушенням норм діючого законодавства, позивачка просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с.20-24).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Попова О.А. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.27-44).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.62-69).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому суд правильно виходив із того, що згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 546 і ст. 589 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст. 575 УК України іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ст. 37 вищевказаного Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до п. 4.1 договору іпотеки сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідно до п. 5.3 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, іпотекодавець, яким є позивач ОСОБА_1 , дала свою добровільну згоду на передання права власності на іпотечне майно на користь іпотекодержателя, правонаступником якого є ТОВ «Укрдебт Плюс», а тому останній став належним власником іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при таких обставинах додаткового договору про передання предмету іпотеки на користь іпотекодержателя і визнання за ним права власності на це іпотечне майно, не вимагається.

Суд правильно врахував, що ОСОБА_1 у своєму позові посилається на те, що її права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за ТОВ «Укрдебт Плюс» та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127.

Колегія суддів зазначає, що Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Н.Є. не мала права відмовити ТОВ «Укрдебт Плюс» в реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , та яку остання передала в іпотеку в якості забезпечення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 0, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 47 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних, згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., зареєстрованого у реєстрі № Д-304.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника позивача ОСОБА_1 адвоката Попової О.А. про те, що ТОВ «Укрдебт Плюс» не надав належних документів, на підставі яких було здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку позивач обрала неналежний спосіб захисту свого права, оскільки мала право ставити перед судом питання про витребування майна від ТОВ «Укрдебт Плюс», а не про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем.

Зазначені обставини є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, права позивача не порушено, оскільки умовами договору іпотеки передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення прав іпотекодержателя, який і задовольнив свої вимоги за рахунок заставленого майна.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 , заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам законності і обґрунтованості, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року змінити, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В решті оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попової Олени Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року змінити, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В решті рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.10.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова