ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5696/24 Справа № 203/4468/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2019 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення (а.с. 2-3), в обґрунтування якого посилалось на те, що мешканцям жилого будинку АДРЕСА_1 він регулярно надає послуги з водопостачання та водовідведення. У квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку мешкають відповідачі, які не оплачують ці послуги, у результаті чого утворилася заборгованість в сумі 25 571,31 грн. У добровільному порядку відповідачі борг погасити не бажають, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з них вказаної заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційного збільшення загальною сумою 46 009,97 грн.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2019 року позов КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 46 009,97 грн (основна заборгованість 25 571,31 грн, три відсотки річних 3 562,35 грн, інфляційне збільшення 16 876,31 грн).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР компенсацію судових витрат у сумі 587,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР компенсацію судових витрат у сумі 587,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР компенсацію судових витрат у сумі 587,33 грн (а.с. 39, 41--42).

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року заяву про перегляд заочного рішення від 05 липня 2019 року, ухваленого у цивільній справі за позовом КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, залишено без задоволення (а.с. 89).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с. 92-100), посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, а в частині позовних вимог КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_2 закрити провадження.

КП «Дніпроводоканал» ДМР скористалось своїм правом та подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити (а.с. 123-124).

Інші сторони по справі не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати, враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обгрунтованості.

Проте, колегія суддів в повній мірі не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позов у цій справі КП «Дніпроводоканал» ДМР пред`явив до ОСОБА_2 у грудні 2018 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2019 року відкрито провадження у цій справі (а.с. 22).

Також встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 102), тобто, задовго до звернення КП «Дніпроводоканал» ДМР до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступники у справу залучаються тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим.

В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі №185/998/16, у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №127/328/17, у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №203/201/19.

Вказаний висновок узгоджується також з постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі №473/1433/18.

Таким чином, суд першої інстанції, відкривши провадження у справі до померлої особи, мав його закрити на підставі саме пункту 1 статті 255 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині вимог, які були заявлені КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_2 на підставі пункту 1 статті 255 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

У ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Отже, чинним законодавством імперативно передбачено, що у випадку, якщо справу (питання) розглянуто судом першої інстанції за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує цим свою апеляційну скаргу, це є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

У разі невиконання судом апеляційної інстанції приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України будь-яке його судове рішення, зокрема й про залишення рішення суду першої інстанції без змін, є апріорі незаконним та, за умов його оскарження, підлягає скасуванню судом касаційної інстанції з поверненням справи до апеляційного суду для нового розгляду з додержанням вимог цивільних процесуальних норм, зазначених вище.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналіз постанов Касаційного цивільного суду підтверджує, що застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є одинаковим, передбачуваним та послідовним.

Про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3) частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

До таких правових висновків дійшов Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2022 року у справі №522/18010/18.

Доводи апеляційної скарги щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи є обгрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного повідомлення відповідачів про дату та час судових засідань, що в свою чергу потягло порушення прав відповідачів на доступ до правосуддя та реалізації своїх законних прав передбачених чинним процесуальним законодавством, а тому є підстави для застосування судом апеляційної інстанції вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, як обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі (а.с. 15 17).

Позивач регулярно надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, проте останні плату за користування вказаними послугами вносять неналежно, у зв`язку з чим станом на 31.07.2018 року утворилася заборгованість в сумі 25 571,31 грн, розрахована у відповідності із встановленими тарифами (а.с. 5).

Відносини учасників спору регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" як у минулій редакції, так і у редакції, яка набула чинності з червня 2018р., якими унормовано договірні засади таких відносин.

До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

За загальними правилами, визначеними вказаним законом, виконавець послуг надає відповідний вид житлово-комунальних послуг споживачу, який їх споживає та має зворотній обов`язок щодо їх сплати за встановленими тарифами та у встановлені договором строки і порядку.

Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою-комунальних послуг.

Між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №712/8916/17 від 7 липня 2020 р.).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в повному обсязі, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із приписами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 66-68 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і водовідведення.

За ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць; оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Порядок проведення перерахунку за надання послуг з водопостачання та водовідведення споживачам - фізичним особам регулюється Законом України «Про питну воду і питне водопостачання» № 2918-ІІІ від 10.01.2002р., Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р., «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», введеними в дію Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005р. № 630.

Зокрема, пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що споживач має право на зменшення розміру оплати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його, їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Пунктом 6 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що за умови документального підтвердження, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) на період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що він та відповідач ОСОБА_3 не користувалися послугами з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення за спірний період з дозволу відповідних органів виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства у відповідності з Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 1999 року по 31 липня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи було здійснено в заочному порядку.

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 посилалася на неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв`язку з цим заявити про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу. Те саме ним було зазначено і у апеляційній скарзі.

Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів (ч. ч. 1, 2 статті 280 ЦПК України).

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (ч. ч. 3, 4 статті 128 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Проте, матеріали справи не містять будь-якого доказу на підтвердження повідомлення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про розгляд даної справи.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги ч. 6 ст. 128 ЦПК України, порушив право відповідачів знати про час і місце судових засідань, фактично позбавив їх права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-59цс18.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертаючись з апеляційною скаргою просить суд про застосування строку позовної давності. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність розгляду заяви про застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Перевіряючи доводи відповідача ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позивачем пред`явлено позов у цій справі 22 грудня 2018 року. Період стягнення заборгованості визначено у межах з 1999 року по 31 липня 2018 року. За вказаний період жодної оплати послуг не відбулося, що вказує на відсутність підстав для стягнення заборгованості з 1999 року по 21.12.2015 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Між тим, заборгованість з період з 22.12.2015 року по 31.07.2018 року підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як видно з розрахунку заборгованості, позивачем здійснювались нарахування на 3 особи, проте, як встановлено вище ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за спірний період позивачем здійснювались нарахування на особу, яка померла, а тому колегія суддів не може в повній мірі взяти до уваги вказаний розрахунок та вважає за необхідне навести свій розрахунок заборгованості враховуючи встановлені обставини.

Так, за грудень 2015 року позивачем було нараховано на трьох осіб 219,04 грн, тому колегія суддів приходить до висновку, що за вказаний період підлягає стягненню 146,03 грн (219,04 грн / 3 * 2).

За 2016 рік позивачем було нараховано на трьох осіб 3 370,18 грн, тому колегія суддів приходить до висновку, що за вказаний період підлягає стягненню 2 246,79 грн (3 370,18 грн / 3 * 2).

За 2017 рік позивачем було нараховано на трьох осіб 4 078,12 грн, тому колегія суддів приходить до висновку, що за вказаний період підлягає стягненню 2 718,75 грн (4 078,12 грн / 3 * 2).

За період з 01.01.2018 року по 31.07.2018 року позивачем було нараховано на трьох осіб 2 402,95 грн, тому колегія суддів приходить до висновку, що за вказаний період підлягає стягненню 1 601,97 грн (2 402,95 грн / 3 * 2).

Таким чином, заборгованість з період з 22.12.2015 року по 31.07.2018 року, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складає 6 713,54 грн (146,03 грн + 2 246,79 грн + 2 718,75 грн + 1 601,97 грн).

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було прострочено сплату за послугу з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 22.12.2015 року по 31.07.2018 року у розмірі 6 713,54 грн, отже з них на користь позивача також підлягають стягненню 3% річних у розмірі 525,31 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 172,91 грн за несплату платежів за період з 22.12.2015 року по 31.07.2018 року.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі по 180,26 грн з кожного та стягнути з КП «Дніпроводоканал» ДМР на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2 102,24 грн.

Керуючись ст. ст. 255, 259, 367, 374, 376, 377, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2019 року скасувати.

Проваження у справі за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення - закрити.

Позов Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 9 411 (дев`ять тисяч чотириста одинадцять) грн 76 коп, яка складається з: 6 713 (шість тисяч сімсот тринадцять) грн 54 коп сума основного боргу за період з 22.12.2015 року по 31.07.2018 року; 525 (п`ятсот двадцять п`ять) грн 31 коп - три відсотки річних; 2 172 (дві тисячі сто сімдесят дві) грн 91 коп - інфляційне збільшення.

В іншій частині позову Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради сплачений судовий збір у сумі 180 (сто вісімдесят) грн 26 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради сплачений судовий збір у сумі 180 (сто вісімдесят) грн 26 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 24 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна