ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6582/24 Справа № 215/3287/23 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 215/3287/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ»,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 29 липня 2019 року позивач працював механіком дільниці виробничої дільниці з ремонту устаткування №8 РУ-3 ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ». На підставі наказу №3/80у від 20.04.2023 ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні позивачу не була виплачена компенсація за невикористану основну відпустку в сумі 5328,12 гривень та невиплачена заробітна плата в сумі 22 805,35 гривень.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача за компенсацію невикористаної основної відпустки та невиплаченої заробітної плати з урахуванням податків та зборів становить 27 094,49 гривень.

У зв`язку з затримкою виплати заробітної плати при звільненні, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 14 295 гривень.

Крім того, внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, було порушено його право на оплату праці, внаслідок чого порушено його звичний уклад життя, що викликало необхідність докладання додаткових зусиль для утримання себе і своєї родини та необхідності звернення за правовою допомогою.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 27 094,49 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2021 року по 05 червня 2023 року 14 295 гривень та моральну шкоду 10 000 гривень.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено судовий розгляд справи.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року замінено відповідача з ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» на ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ».

Рішенням Тернівського районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» на користь ОСОБА_1 заборгованість за компенсацію невикористаної основної відпустки в сумі 5 328,12 гривень та невиплаченої заробітної плати в сумі 22 80535 гривень, з урахуванням податків та зборів стягнуто загальну суму заборгованості з відповідача за компенсацію невикористаної основної відпустки та невиплаченої заробітної плати в сумі 27 094,49 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 14 295 гривень та моральну шкоду в сумі 5 000 гривень, всього 46 389,46 гривень. Стягнуто з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 гривень. В частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, замінивши відповідача ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» на ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ», не направив останньому, ані позовної заяви, ані ухвали про залучення до участі у справі. Про вказані обставини ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» дізналося з Єдиного державного реєстру судових рішень та зверталося до суду із клопотанням про заміну відповідача на належного, яким є саме ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», однак, суд відмовив у задоволенні цього клопотання.

Наполягає на тому, що належним відповідачем по справі є саме ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», яке змінило свою назву на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», а залучення до участі у справі ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» є помилковим. Так, судом першої інстанції не було досліджено обставини створення ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» і не з`ясовано питання про те, чи прийняв останній на себе зобов`язання по виплаті нарахованої заробітної плати.

Суд не звернув увагу на те, що ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», як боржник, визнав позовні вимоги, що свідчить про відсутність спору у даній справі та вимоги до ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» мають бути залишені без задоволення.

Також, вказує на те, що ТОВ «ПРОМ-РЕМОНТИ» створено шляхом виділу із ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», із передачею йому активів та пасивів за розподільчим балансом та зобов`язання по заробітній платі не передавалися. Судом першої інстанції жодним чином не спростовано доводів ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» про те, що останнє ніколи не було роботодавцем ОСОБА_2 .

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановив в чому полягає моральна шкода, завдана позивачу саме відповідачем в розумінні ст. 23 ЦК України, та в чому виражається протиправність його діяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діями саме відповідача у справі, а не ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», яке було роботодавцем позивача і не розрахувалося з ним при звільненні.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга у даній справі подана до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 29 липня 2019 року позивач працював в ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» на посаді механіка дільниці виробничої дільниці з ремонту устаткування №8 РУ-3.

Наказом №3/80у від 20 квітня 2023 року позивача було звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно розрахункового листка за квітень 2023 на час звільнення позивач мав невикористаних 12 днів відпустки, тобто мав право на компенсацію за невикористані дні відпустки, а також існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати. Згідно форми ОК-5, ОК-7 ОСОБА_1 з моменту звільнення з роботи 20 квітня 2023 року станом на 05 червня 2023 року ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» заборгованість не сплачено.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 28.07.2023, ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» є правонаступником ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ».

З моменту звільнення позивача з роботи 20 квітня 2023 року станом на 05 червня 2023 року ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» заборгованість не сплачено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні сум, та моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», у встановлені строки, не виплачував заробітну плату, внаслідок чого наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 27 094,49 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14295 гривень. Врахувавши доведеність позовних вимог про спричинення моральної шкоди внаслідок з несвоєчасною виплатою заробітної плати, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 гривень, вважаючи суму, яку просить позивач завищеною.

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ч.1ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як встановлено судом та визнається сторонами, позивач з 29 липня 2019 року позивач працював механіком дільниці виробничої дільниці з ремонту устаткування №8 РУ-3 ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ». На підставі наказу №3/80у від 20.04.2023 ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивачу не була виплачена компенсація за невикористану основну відпустку в сумі 5328,12 гривень та невиплачена заробітна плата в сумі 22 805,35 гривень. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з невиплаченої заробітної плати з урахуванням податків та зборів становить 27 094,49 гривень.

Відповідно статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом, роботодавцем не проведено з ОСОБА_3 повного розрахунку при звільненні, а тому остання має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до п. 5 розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати» основою для визначення загальної суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно із п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Так, згідно форми ОК-7 заробітна плата позивача за час його роботи в ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» за лютий-березень 2023 року складала 20 013,19 гривень, середньоденна заробітна плата становить 476,50 гривень.

Заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 14 295 гривень (з 21 квітня 2023 року по 05 червня 2023 року 42 днів; 476,50 грн. х 42 дні) не перевищує розміру заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він є співмірним із заявленим до стягнення розміром заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи, що судом першої інстанції було встановлено факт не проведення виплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 від роботодавця ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», яке перейменовано у ТОВ «КЛАРІКС РЕМ23», при звільненні останній повинен сплатити на користь позивача середній заробіток у розмірі 14 295 гривень, розмір якого не оспорюється в судовому порядку.

Спір між сторонами виник з приводу покладення на ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» обов`язку з виплати заборгованості по заробітній платі, як на правонаступника ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ».

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» було утворено відповідно до рішення №07/03 єдиного учасника ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» від 07 березня 2023 року та рішення №1 єдиного засновника про створення ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» від 11 квітня 2023 року, шляхом виділу з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» відповідно до розподільчого балансу останнього.

Статтею 109 ЦК України унормовано, що виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.

Суд, що прийняв рішення про виділ, у своєму рішенні визначає учасника юридичної особи або вищий орган юридичної особи (власника), який зобов`язаний скласти та затвердити розподільчий баланс.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу.

Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу.

Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно (ч. 3 ст. 109 ЦК України).

Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням (ч. 4 ст. 109 ЦК України).

Згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», у разі виділу юридичних осіб здійснюється державна реєстрація юридичних осіб, утворених у результаті виділу, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника. Виділ вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника.

Матеріалами справи, а саме витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджується державна реєстрація ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ», яке є правонаступником ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ».

При цьому, судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на момент розгляду спору, ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого на теперішній час змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», не перебуває в стані припинення.

Згідно рішення №07/03 єдиного учасника ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» від 07 березня 2023 року, виділено з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» - ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» та передано останньому активи та пасиви, у вигляді частини майна ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», згідно розподільчого балансу.

Згідно рішення №1 єдиного засновника про створення ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» від 11 квітня 2023 року, останнє є правонаступником по майновим та немайновим правам та обов`язкам ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», згідно розподільчого балансу від 11.04.2023 року, та несе субсидіарну відповідальність по обов`язкам ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» відповідно до ст. 109 ЦК України.

Оскільки розподільчий баланс від 11 квітня 2023 року не містить відомостей щодо передачі ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» заборгованості ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» із заробітної плати перед працівниками, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що, у даному випадку, ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» має нести виключно субсидіарну відповідальність за невиплату заробітної плати позивачці.

Статтею 619 ЦК України визначено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. До пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника.

Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Субсидіарна відповідальність має місце у зобов`язаннях з множинністю осіб на стороні боржника.

Додатковий характер відповідальності полягає в тому, що кредитор перш за все має пред`явити вимогу основному боржнику і очікувати від нього виконання або виплати, що являють собою прояв цивільно-правової відповідальності.

Якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується. Тобто, пред`явлення кредитором вимоги до додаткового (субсидіарного) боржника можливе в двох випадках: 1) якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора, незалежно з якої причини він надав таку відмову; 2) якщо кредитор не одержав від основного боржника в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу.

Розумність строку для надання відповіді на пред`явлену вимогу залежить від ситуації, в якій така вимога пред`являється, та має бути оцінена в кожному окремому випадку.

Отже, субсидіарна відповідальність - це додаткова відповідальність осіб, які разом із боржником відповідають у випадках, передбачених законом або договором.

Таким чином, кредитор, у випадку відмови у задоволені вимоги основного боржника про сплату заборгованості за певним зобов`язанням або неотримання у розумний строк вимоги від основного боржника на пред`явлену вимогу, наділений правом пред`явити вимогу як до основного боржника (у даному випадку ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого на теперішній час змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23») так і до субсидіарного (додаткового) боржника (ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 29 липня 2019 року по 20 квітня 2023 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ». При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата в сумі 27 094,49 гривень.

Станом на теперішній час заборгованість із заробітної плати роботодавцем не виплачена.

Відповідно ч.1ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Тобто, ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ» був зобов`язаний виплатити позивачу всі суми саме 20 квітня 2023 року та до теперішнього часу розрахунку не провів, що свідчить про недотримання останнім не тільки розумного строку щодо сплати заборгованості із заробітної плати, але й про грубе порушення норм трудового законодавства, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на стягнення боргу з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ», як з субсидіарного (додаткового) боржника ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого на теперішній час змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23».

Наведене вище спростовує доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем по справі є саме роботодавець позивача - ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», а заміна його на ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» є помилковою.

Щодо доводів відповідача про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині розміру моральної шкоди, присудженої з відповідача на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Нормами ст.23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

При цьому апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт невиплати заробітної плати, яка належить позивачу, який позивач вважає незаконним і звертається до суду за захистом своїх прав, несе страждання та емоційний дискомфорт позивачу.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Позивач у позові моральну шкоду, спричинену йому невиплатою належної йому заробітної плати в розмірі 10 000 гривень, при цьому, суд першої інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, принципів розумності, виваженості та справедливості, визначив до стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ», як з правонаступника ТОВ «ПРОМИСЛОВІ РЕМОНТИ», назву якого змінено на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати в розмірі 27 094,49 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 295 гривень та моральної шкоди в сумі 5 000 гривень.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не повідомлення ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» про відкриття провадження у справі, заміну первісного відповідача його правонаступником, не вручення копії позовної заяви, не роз`яснення права подати відзив на позовну заяву, заяв про виклик і допит свідків, подання доказів чи їх витребування, а також реалізації інших процесуальних прав та обов`язків, визначених нормами процесуального права, колегія суддів апеляційного суду сприймає критично, оскільки 28 вересня 2023 року ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» зверталося до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача ТОВ «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» на належного ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23», й у відповідному клопотання наявне посилання на відкриття провадження у даній справі та перебування її у провадженні Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. (а.с.48)

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи ж апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права не впливають на правильність висновків суду по суті спору, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення. (ч. 2 ст. 376 ЦПК України)

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВІ-РЕМОНТИ» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста