Провадження 2/127/3118/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Позов мотивований тим, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010, який рішенням суду від 02.06.2015 було розірвано. Від шлюбу позивачка з відповідачем мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц присуджено стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання спільної доньки в розмірі 400, 00 гривень щомісячно з 03.09.2015 до досягнення дитиною повноліття. Потреби доньки з часом значно зросли і позивачка не може самостійно забезпечувати дитину належним чином. Аліменти присуджені рішенням суду на даний час є недостатніми для утримання доньки. Натомість матеріальний стан відповідача значно покращився, відповідач є співробітником поліції, стабільно отримує заробітну плату, рівень якої досить високий, забезпечений житлом та не має на своєму утриманні інших осіб.

Вищевикладене й стало підставою для звернення позивачки до суду із вимогами про зміну розміру аліментів на утримання дитини та способу їх стягнення, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 03.07.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 03.07.2024 та копію позовної заяви з додатками після повторно направлення було отримано відповідачем 09.08.2024, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 25).

У строк, визначений судом ухвалою від 03.07.2024, від адвоката відповідача 23.08.2024 надійшов відзив на позов із запереченнями щодо заявлених позовних вимог. Заперечення відповідача мотивовані тим, що його матеріальне становище не змінилось, він належним чином виконує свої батьківські обов`язки та здійснює додаткові витрати на доньку, перебуває у цивільному шлюбі та утримує нову родину.

У строк, визначений судом ухвалою від 03.07.2024, на адресу суду 28.08.2024 від адвоката позивачки надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених адвокатом відповідача у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Від відповідача, у строк встановлений судом, заперечення на відповідь на адресу суду не надходили. При цьому судом враховано, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

В період з 26.08.2024 до 20.09.2024 суддя І.Борисюк перебувала у відпустці, а з 23.09.2024 до 04.10.2024 на лікарняному.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28.05.2010 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , актовий запис № 46. (а.с. 5)

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 у справі № 136/2176/14-ц, яке набрало законної сили 15.06.2015, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, що також підтверджується відомостями з ЄДРСР інформація з якого перебуває в публічному доступі. (а.с. 6)

Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц, яке набрало законної сили 15.03.2016, з ОСОБА_2 присуджено стягнення на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 400, 00 гривень щомісячно, починаючи з 03.09.2015 і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 7)

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 27.08.2019 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » у зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_7 (а.с. 4)

Відповідно до витягу з ЄДР від 03.07.2024 та довідки № 120, виданої ПП «Бокуд» 27.06.2024, позивачка разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 8-10, 14)

Позивачка звернулась до суду в порядку ст. 192 СК України, зазначивши обставини, які на її думку, є підставою для зміни розміру аліментів на утримання дитини та способу їх стягнення встановленого судовим рішенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 03.07.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010, який рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 у справі № 136/2176/15-ц було розірвано. Позивачка із відповідачем мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю позивачкою по справі і на утримання якої за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц з 03.09.2015 щомісячно стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 400, 00 гривень.

Згідно із ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом, зокрема у постановах від 03.09.2018 у справі № 134/192/17, від 16.06.2021 у справі № 643/11949/19.

Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом прийнято до уваги, що закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З позовної заяви вбачається, що позивачкою, з якою проживає дитина, наразі обрано спосіб стягнення аліментів з батька дитини саме у частці від доходу.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 СК України).

Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України.

Судом прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Враховуючи право, в даному випадку позивача, вибору щодо способу стягнення аліментів, судом прийнято до уваги, що змінюючи спосіб стягнення аліментів, в даному випадку, зміниться й їх розмір.

При визначені наявності підстав для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц, судом враховано, що належних і допустимих доказів, які б підтверджували зміну сімейного стану, погіршення здоров`я одержувача аліментів або поліпшення здоров`я платника аліментів, покращення матеріального становища платника аліментів з часу видачі судом цього рішення, що стало підставою для звернення до суду із даною позовною вимогою, позивачкою не надано. Також, суду не надано й доказів погіршення матеріального становища позивачки.

Однак судом враховано, що збільшення розміру аліментів може мати місце й у інших випадках, передбачених СК України.

Судом прийнято до уваги, що прожитковий мінімум на дитину з 6 до 18 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», становить 3 196, 00 гривень.

Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів, які стягуються за судовим рішенням з 03.09.2015, хоча він і підлягав індексації, є наразі недостатніми для належного утримання дитини і задоволення її потреб.

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого Липовецьким ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) станом на 26.08.2024, вбачається, що з січня місяця 2021 року аліменти з відповідача на утримання дитини стягуються у відповідності до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи положення ст. 182 СК України. (а.с. 57-58)

Твердження адвоката відповідача про те, що відповідач, крім аліментів, робить періодично грошові перекази на рахунок позивачки на утримання дитини, не підтверджені належними й допустимими доказами.

При визначені розміру аліментів та матеріальних можливостей відповідача судом, зокрема, враховано, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною. Відповідачем та/або його адвокатом дані твердження позивачки не заперечувались і не спростовувались.

Із відповіді ПФУ від 26.08.2024 на запит Липовецького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) вбачається, що відповідач працює в ГУ НП в Одеській області. (а.с. 54)

Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази дійсного матеріального становища платника аліментів.

Твердження адвоката відповідача про те, що матеріальне становище відповідача не змінилось з моменту ухвалення рішення судом про стягнення аліментів, суд оцінює критично, адже з часу його ухвалення минуло понад вісім років. Також судом прийнято до уваги, що відповідач, маючи можливість довести свій дійсний матеріальний стан, який, як стверджує його адвокат, не змінився за останні вісім років, маючи доступ до такої інформації, яка є конфіденційною, жодних доказів не надав.

Щодо посилань адвоката відповідача на те, що на утриманні відповідача перебуває його цивільна дружина ОСОБА_8 та її троє дітей від попереднього шлюбу, то суд зауважує наступне.

Судом прийнято до уваги право дружини на її утримання чоловіком, водночас суд звертає увагу на те, що на матеріальний стан як відповідача, так і ОСОБА_8 , з якою він проживає без реєстрації шлюбу, можуть вказувати не лише їх офіційні доходи, але й спосіб їх життя, яким майном вони володіють і користуються тощо, адже все це разом демонструє їх фінансову спроможність.

Отже, сам по собі факт проживання із особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і укладення шлюбу,не свідчить про погіршення майнового стану платника аліментів.

Щодо доводів адвоката відповідача про перебування на утриманні відповідача трьох малолітніх дітей ОСОБА_8 від попереднього шлюбу, то такі не приймається судом до уваги, оскільки дана обставина не може впливати на ці правовідносини, адже діти ОСОБА_8 мають батьків, на яких законом покладено обов`язок щодо їх утримання. Крім того, належних доказів того, що саме відповідач здійснює витрати на утримання дітей ОСОБА_8 , суду не надано.

Будь-які інші обставини, які б мали істотне значення для вирішення даної справи, сторонами суду не повідомлено.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Судом прийнято до уваги, що аліменти на утримання дитини необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. При цьому, чинне сімейне законодавство передбачає достатнім розмір аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі частки від доходу платника аліментів.

Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Отже, враховуючи вищевикладене та положення ч. 1 ст. 192 СК України, суд дійшов до переконання у наявності достатніх підстав для зміни способу стягнення аліментів, встановленого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц в твердій грошовій сумі (400, 00 гривень щомісячно), шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання доньки аліментів у розмірі частки від заробітку (доходу) батька дитини щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання батька окремо від дитини не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, на що звернув увагу в п. 23 Постанови Пленуму № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України від 15.05.2006.

Таким чином, визначений даним судовим рішення розмір аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з часу набрання даним рішенням законної сили.

Згідно із ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини, а не того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються. При цьому на отримувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Суд звертає уваги сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку.

Враховуючи те, що позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», задоволення позову в повному обсязі, а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що 27.06.2024 між ОСОБА_1 та адвокатом Павловою В.Є. було укладено договір про надання правової допомоги № 66. (а.с. 11)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, ОСОБА_9 є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 48, виданого 19.12.2003.

На підтвердження виконання адвокатом умов вищевказаного договору суду надано договір-квитанцію за надання правової допомоги по оформленню позовної заяви про зміну розміру аліментів і способу їх стягнення № 66 від 27.06.2024, згідно якої вартість наданих адвокатом позивачці послуг становить 2 500, 00 гривень. (а.с. 11)

Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Судом встановлено, що договором про надання правничої допомоги № 66 від 27.06.2024 чітко визначено обсяг послуг і розмір гонорару, який є фіксованим. Відповідно, в даному випадку, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним.

Також судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 500, 00 гривень, які є співмірними у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Підстав, визначених ч. 5 ст. 137 ЦПК України, для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено. Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат позивачки на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог в повному обсязі та положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500, 00 гривень.

Крім того адвокатом відповідача у відзиві на позовну заяву було вказано понесення або ж очікування понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 500, 00 гривень, однак доказів таких витрат суду протягом провадження не надано.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничоїдопомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

До ухвалення рішення у справі ні стороною позивача, ні стороною відповідача не повідомлено суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, зокрема відповідачем витрат на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Учасниками справи не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому, слід врахувати, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі № 755/9215/15-ц.

Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених інших судових витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Оскільки, у новому розмірі аліменти мають сплачуватись з часу набрання даним рішенням законної сили та враховуючи наявність на виконанні виконавчого документа, виданого за судовим рішення про стягнення аліментів в розмірі, встановленому до ухвалення цього рішення, керуючись ст. 267 ЦПК України, суд вважає за необхідне визначити, що стягнення на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 по справі № 127/20896/15-ц слід припинити станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням та повернути виконавчий лист до суду після завершення виконання (погашення заборгованості по аліментах).

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 155, ст. 179, ч. 1 ст. 180, п. 1 ч. 3 та ч. 3 ст. 181, ст.ст. 182, 183, 192 СК України, ст. 15 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 133, 141, 174, 258, 259, 263-265, 267, 274, 275, 278, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Змінити розмір аліментів, які стягуються з 03.09.2015 за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 400, 00 гривень щомісячно, на частку заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 по справі № 127/20896/15-ц, припинити станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням та повернути виконавчий лист до суду після завершення виконання (погашення заборгованості по аліментах).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_10 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено 10.10.2024.

Суддя: