Справа № 450/2341/23 Провадження № 2/450/61/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Добош Н.Б.

при секретарі Хамуляк Ю.В.

за участі представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 про предмет спору : визнання протиправним та скасування рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 857 «Про затвердження технічної документації» від 20.12.2019 року та зобов`язання відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим № :01:003:0576 за адресою АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача : 20.12.2019 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області було прийнято рішення № 857 «Про затвердження технічної документації», згідно з яким завтерджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 0390 га кадастровий № :01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськтх будівель та споруд в АДРЕСА_3 на території Сокільницької сілської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_3 . Позивач вважає зазначене рішення незаконним. Позивач є власницею земельної ділянки площею 0,0719 га, що розташована у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0576). Право власності на зазначену земельну ділянку набуто на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 08 жовтня 2010 року. Відповідно до вищезгаданого договору дарування, - ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) безоплатно передала у власність ОСОБА_5 (Обдарованій) належні їй на праві приватної власності житловий будинок N?

АДРЕСА_1 та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0719 га, що розташована на території

АДРЕСА_4 , яка передана для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Згідно з вищезгаданими документів земельна ділянка ОСОБА_5 межує з землями сусідів, а з однієї із сторін - із землями загального користування (дорогою). Саме цією дорогою забезпечувався заїзд до позивачки житлового будинку із приналежними господарськими будівлями, аж до моменту, коли Відповідач-2 у справі в червні 2020 року поставила браму і позбавила позивача можливості доїзду до її будинку (з господарськими будівлями). Також позивач дізналася про те, що Відповідач-2 приєднала дорогу до своєї земельної ділянки і приватизувала. Той факт, що дорога є землею загального користування підтверджують: 1. Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ N? 15851 від 23.07.1997р., який було видано ОСОБА_6 (яка подарувала позивачу житловий будинок і земельну ділянку), з якого вбачається, що по лінії від «Г» до «А» земельна ділянка межує з землями загального користування, а саме дорогою.

2. Ситуаційна схема розташування садиби п. ОСОБА_6 в с.Сокільники, відповідно до якої вищезгадана дорога зазначена як «спільний проїзд», погоджений Сокільницькою сільською радою народних депутатів, з якої вбачається що спірна земельна ділянка є спільним проїздом. 3. Державний акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0718 га з кадастровим номером :01:003:0576 серії ЯЛ № 908418 від 27.03.2011 р., виданого ОСОБА_5 , з якого вбачається, що по лінії від «А» до «Б» земельна ділянка межує з землями загального користування, а саме дорогою. 4. Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0633 га з кадастровим номером :01:003:0100 серії ЯБ N?343498 від 15.12.2005р., виданого ОСОБА_8 , з якого вбачається, що по лінії від «В» до «А» земельна ділянка межує з землями загального користування, а саме дорогою (аналогічне засвідчується кадастровим планом та планом встановлення меж цієї земельної ділянки). Порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, чинний на час виготовлення документів, які свідчать про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель загального користування та є дорогою був визначений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року N 43 (далі - Інструкція N 43), яка втратила чинність 23 серпня 2013 року. Таким чином, зазначення на вищевказаних держаних актах з нанесенням такого на плани меж земельної ділянки земель загального користування, а саме дороги,свідчить про те, що під час проведення підготовчих робіт по виготовленню державних актів, аналізу картографічних матеріалів, рекогносцирування зовнішніх меж земельної ділянки було встановлено та зафіксовано наявність дороги, яка є проїздом до земельної ділянки, належної ОСОБА_5 . Поряд з цим, із затвердженої оскаржуваним рішенням технічної документації (а саме з кадастрового плану земельної ділянки N?:01:003:1054) вбачається, що земельна ділянка загального користування (дорога) включена в земельну ділянку, передану у власність відповідача ОСОБА_3 , внаслідок чого по лініям від «Г» до «Д» межує з земельною ділянкою позивача. Таким чином, недотримання під час виготовлення та затвердження технічної документації земельної ділянки за кадастровим номером N?:01:003:1054 вимог Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, а саме відсутність дослідження матеріалів інвентаризації земель, відсутність дослідження наявності спірних питань щодо меж земельних ділянок, відсутність повідомлення суміжних землекористувачів про виготовлення технічної документації та погодження з ними меж земельних ділянок, як і передача та встановлення межових знаків у відсутності інших заінтересованих осіб призвели до грубого порушення земельного законодавства, а саме до вибуття з комунальної та передачі у приватну власність земель загального користування (дороги) та порушення права власності позивача в частині можливості користуватись належним їй майном. Вищевикладене свідчить про незаконність та необхідність скасування рішення Сокільницької сільської ради N?857 «Про затвердження технічної документації» від 20.12.2019р. Відповідачем ОСОБА_3 в червні 2020 року було встановлено огорожу, якою обмежуються проїзд до належного позивачу будинку. Позивач немає можливості проїхати до своєї ділянки, встановлення огорожі унеможливило доступ будівельної та іншої спецтехніки до будинковолодіння. Господарські споруди, призначені для обслуговування будинковолодіння (зокрема гараж), взагалі не можуть використовуватися за цільовим призначенням. Встановлення огорожі та обмеження відповідачем ОСОБА_3 проїзду до земельної ділянки з кадастровим № :01:003:0576, яка належить позивачу, створює перешкоди в реалізації останньою свого права власності на земельну ділянку, оскільки позбавляє її можливості повноцінно нею користуватися. Також зазначає, що шляхом винесення рішення Сокільницької сільської ради № 857 від 20.12.2019 року, державою було порушено право позивача на мирне володіння майном. Зазначене втручання не було законним, оскільки суперечить вимогам Земельного кодексу України, таким рішенням не зачіпається жоден публічний чи суспільний інтерес, а отже його винесення є порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції. На підставі наведеного, просить заявлені позовні вимоги задоволити.

Представником відповідача Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області подано відзив на позов, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказане мотивує тим, що Сокільницька сільська рада розглянувши заяву гр. ОСОБА_3 , рішенням № 857 від 20 грудня 19 року вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою шодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передати у приватну власність земельну ділянку плошею 0,0390 га за кадастровим номером 462368400:01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського (зараз Львівського) району Львівської області ОСОБА_3 . Генеральним планом с. Сокільники, чинним на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , оспорюваний проїзд не визначений як земля загального користування. Детальний план території для даної ділянки не розроблявся. Таким чином, основним містобудівним документом щодо даної території є Генеральний план. Зважаючи на те, що генеральним планом с. Сокільники даний проїзд не визначений землею загального користування, відсутнє зареєстроване право постійного користування, то відмова у наданні дозволу на приватизацію даної частини земельної ділянки була б неправомірною.

Представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подано відзив на позов, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечила, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказане мотивує тим, що відповідач-2, ОСОБА_3 , зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_1 з дня свого народження. З 1956 року у даному будинку проживала її мати, ОСОБА_9 . Рішенням Сокільницької сільської ради Пустомитівського (на даний час Львівського) району, Львівської області № 36 від 28.08.2002 р. надано дозвіл на присвоєння окремого поштового номера житлового будинку АДРЕСА_1 , та дозволено оформити право власності на вказаний житловий будинок. Після смерті матері відповідачки-2, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.09.2009 р. (справа N? 2-1595/09) визнано за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння під АДРЕСА_1 в цілому, яке вона у встановленому законом порядку така зареєструвала за собою. ОСОБА_3 було подано до Сокільницької сільської ради у відповідності до ст. 118 ЗК України клопотання та рішенням сільської ради було дозволено звернутись за виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3 , на території Сокільницької сільської ради. Після цього, ОСОБА_3 звернулась до сертифікованого інженера-землевпорядника СПД ОСОБА_10 з приводу виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3 на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про що було укладено договір. При розробці технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сертифікованим інженером - землевпорядником вивчено й проаналізовано дані земельно-кадастрової документації, земельного кадастру, містобудування, а також правові підстави відведення земельної ділянки. Наявність обмежень на земельній ділянці, що мали б наслідком передачу ОСОБА_3 , у власність земельної ділянки з відповідними застереженнями, або ж відмову у передачі їй у власність цієї земельної ділянки, не було встановлено. 20.12.2019 р. оскаржуваним рішенням N? 857 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 0390 га за кадастровим номером :01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Сокільники Шевченка, З на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області гр. ОСОБА_3 . На підставі даного рішення, 14.02.2020 р. ОСОБА_3 було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:1054, площею 0,039 га. Таким чином, відповідач вважає, що технічна документація розроблена з дотриманням встановленої законодавством процедури, відтак земельна ділянка була правомірно передана у її власність. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивачем не було враховано, що земельна ділянка є цілісним об`єктом нерухомого майна у розмірі, конфігурації та площі, а тому заявляючи вимогу про скасування рішення Сокільницької сільської ради, у випадку задоволення судом такої вимоги, в подальшому для ОСОБА_11 скасовується державна реєстрація права власності відносно всієї земельної ділянки, хоча за твердженнями позивача, тільки її частина у розмірі 0,04 га. порушує її права, а відтак це є неналежним та неефективним способом захисту прав позивача. Окрім того вказує, що в позивача є можливість заїжджати до свого будинковолодіння з АДРЕСА_1 , не заїжджаючи у спірний проїзд. Між ОСОБА_3 , чи її матір`ю з ОСОБА_5 не укладалось договору на право тимчасового користування землею. Ще з орієнтовно з 1956 року сім?я ОСОБА_3 користувалась даною земельною ділянкою для проходу та проїзду до свого житлового будинку. При цьому, позивачка не позбавлена можливості реалізувати своє право проходу та проїзду до належної їй земельної ділянки шляхом встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду до житлового будинку з господарськими будівлями для експлуатації та обслуговування таких. Так як, єдиний можливий захід та заїзд до будинку ОСОБА_3 , здійснюється саме через цю частину земельної ділянки. На даний час залишаються чинними акт обстеження земельної ділянки № 1309 від 10.06.2019 р. та рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 834 від 19.11.2019 р., яким затверджено даний акт, які виготовлялись у зв?язку з необхідністю підпису у акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки гр. ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 . Непогодження суміжними землекористувачами меж земельної ділянки, не є підставою для прийняття рішення про відмову у затверджені технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Відповідно до генерального плану с. Сокільники затвердженого 15.02.2014 року, такий був чинний на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , оспорюваний проїзд не визначений, як земля загального користування. Також вказала, що до моменту звернення позивачкою до суду з позовом у межах, справи № 450/1518/20 відповідачка-2 дозволяла безперешкодно позивачці користуватись частиною земельної ділянки для проходу, однак у зв`язку з тим, що між сторонами виник конфлікт, відповідачкою-2 в межах своєї земельної ділянки (без зайняття меж сусідніх земельних ділянок) та з метою відмежування свого подвір`я, від дороги загального користування, було встановлено огорожу з хвірткою для проходу до свого домоволодіння, так як для ОСОБА_3 це являється єдиним проходом. У справі, що на даний час перебуває на розгляді у Пустомитівському районному суді Львівської області позивачкою не доведено, що даною огорожу їй чиняться перешкоди у доступі до її домоволодіння, та що це єдиний можливий для неї захід, так як така має можливість здійснювати такий з вул. Шевченка, так як її будинковолодіння знаходиться поруч центральної дороги. Натомість, єдиним заходом та заїздом до будинку ОСОБА_3 є спірна частина земельної ділянки, будь-якої іншої можливості заїхати автомобілем чи пройти до свого будинку ОСОБА_3 не має, позаяк унеможливлюючи здійснення належного доступу та обслуговування свого житлового будинку із дороги загального користування, що перешкоджає нормальному господарському використанню житлового будинку. На підставі наведеного просить в задоволенні позовних вимог, відмовити.

Представником позивача ОСОБА_2 подано відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , зазначає, що відповідач-2 посилається на те, що Актом обстеження земельної ділянки № 1309 від 10.06.2019р. не встановлено жодних обмежень у користуванні земельною ділянкою, цільове призначення зазначеної земельної ділянки - житлова забудова. Також зазначено, що вказаний акт складався у зв`язку з необхідністю підписання акта узгодження меж земельної ділянки з іншими землекористувачами. Позивач у цьому контексті наголошує, що узгодження меж спірної земельної ділянки з іншими землекористувачами в межах процесу безоплатної передачі земельної ділянки у власність не проводилось взагалі. Під час затвердження технічної документації було допущено ряд порушень, у зв`язку з якими дії органу місцевого самоврядування і є незаконними, зокрема відсутність дослідження матеріалів інвентаризації земель, відсутність дослідження наявності спірних питань щодо меж земельних ділянок, відсутність повідомлення суміжних землекористувачів про виготовлення технічної документації та погодження з ними меж земельних ділянок, передача та встановлення межових знаків у відсутності інших заінтересованих осіб. За умови дотримання цих встановлених законом та Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376 правил було би виявлено, що зазначена земельна ділянка є спільним проїздом до домоволодінь позивача і відповідача-2. По-друге, відповідач-2 стверджує, що відсутність погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами була мотивована тим, що земельні ділянки інших землекористувачів є сформованими. Однак, таке твердження також суперечить нормам Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року N? 376, де зазначено, що комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (пункт 2.3 Інструкції N?376). Таким чином, наявність у суміжних власників права власності на їх земельні ділянки не звільняє від обов`язку узгодження з ними меж земельної ділянки. Власне ця стадія розробки технічної документації слугує захисту прав суміжних землекористувачів щодо користування ними земельними ділянками. Позивач звернулась до суду з дійсним позовом у зв`язку з тим, що частина переданої відповідачу-2 земельної ділянки належить до земель загального користування, а не у зв`язку із тим що спірна земельна ділянка мала б належати позивачу. Позивач у справі взагалі не повідомлявся та не був запрошений до погодження меж земельної ділянки. Це призвело до порушення її прав, зокрема, позбавлення її доступу до належної їй земельної ділянки та будинковолодіння. Посилання відповідача-2 на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували її право власності чи користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_3 є безпідставними, оскільки позиція позивача полягає в тому, що її право порушене шляхом позбавлення її можливості користуватись земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Просилили позовні вимоги задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечила щодо заявлених позовних вимоги, просила в задоволенні таких відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог, відмовити та розгляд справи проводити у його відсутності.

Свідок ОСОБА_8 суду надав покази, що позивач у справі є його сусідкою. Знає, що предметом розгляду справи є приватизації дороги. Він не претендував на вказану частину дороги, коли сусідка приватизовувала земельну ділянку. ОСОБА_3 просила підписати документ про погодження меж, коли ще не було меж, тому він відмовився. На його адресу повідомлень від сільської ради про погодження меж при приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 не надходило. У його державному акті на землю по лінії дотичній до спірного заїзду зазначено що це землі загального користування. Позивачка у справі ОСОБА_5 окремого заїзду до земельної ділянки не має, окрім заїзду по спірній частині земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_14 суду надав покази, що позивач та відповідач у справі є його сусідами. Раніше був заїзд для трьох сімей ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 . Тепер є огорожа і неможливо користуватися заїздом. ОСОБА_18 був перекритий огорожею приблизно 2-3 роки тому. На земельній ділянці позивача розташовані два гаражі доступ до яких був лише з боку спірної дороги. До домоволодіння ОСОБА_17 доступ також є лише з боку спірної дороги, з іншого боку доступу немає. У позивачки заїзд є лише з боку дороги, іншим заїздом неможливо користуватися, оскільки є колодязь.

Свідок ОСОБА_19 надала суду покази, що позивач у справі є його сусідкою, відповідачка є її сестрою. Протягом 65 років проживає на вказаній території. Її дядько продав свою частини будинку ОСОБА_20 та ОСОБА_15 . Відповідач у справі є її сестрою, їхні будинку поділені сіткою. До будинку ОСОБА_3 єдиний заїзд є по спірній ділянці. До будинку ОСОБА_5 є брама зі сторони вулиці Шевченка, там також може бути заїзд.

Свідок ОСОБА_21 надав суду покази, що являється братом позивача ОСОБА_5 , відповідача не знає. Свідок проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Йому відомо, що колись родина сусідів ОСОБА_22 мала заїзд з іншого боку. Пізніше сусіди почали користуватись спільним заїздом. Свідку відомо, що згідно плану земельної ділянки спірна ділянка зазначена як дорога та тривалий час використовувалась свідком та ОСОБА_5 для заїзду на ділянку. Земельна ділянка належить ОСОБА_5 та на цій ділянці розташований гараж свідка і свідок немає доступу до нього, оскільки приблизно у 2019 році сусідами була перекрита спільна дорога огорожею. Іншого заїзду до його гаражу немає, оскільки на території земельної ділянки ОСОБА_5 розташована криниця.

Свідок ОСОБА_23 надала суду покази, що позивач ОСОБА_5 є її матір`ю, відповідача ОСОБА_3 знає як сусідку, зараз перебувають у поганих стосунках. За адресою АДРЕСА_1 на даний час не проживає, а саме протягом семи років, проте приїжджає кожного дня. Вказала, що їй відомо, що раніше був захід на ділянку ОСОБА_3 зі сторони ОСОБА_19 . Приблизно у 1970-х роках її дідусь та бабуся збудували гараж та зробили заїзд по спірній ділянці. Пізніше бабуся розповідала, що захід до будинку Сеню змінили з боку спірної ділянки за погодженням з їхньою родиною, була облаштована хвіртка та сітка. Після приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 дізнались, що була приватизована дорога. На адресу матері ОСОБА_5 не надходило повідомлень від сільської ради про погодження меж при приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_3 дізналась, що ОСОБА_5 подала позовну заяву до суду, остання вказала, що поставить загорожу, яка не буде відкриватись. Загорожа з`явилась приблизно 4-5 років. На земельній ділянці ОСОБА_5 розташовані два гаражі, заїзд до яких здійснювався по спірному заїзду, оскільки облаштувати заїзд до них з іншого боку немає можливості, бо на земельній ділянці є колодязь та насадження. Доступ до домоволодіння ОСОБА_3 з АДРЕСА_1 є по спірному заїзду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку:

як вбачається із копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НЛ №908418 від 29 березня 2011 року, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02859, ОСОБА_5 , є власницею земельної ділянки площею 0, 0719 та, розташованої у АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0576).

З цього ж Державного акта вбачається, що земельна ділянка з однієї сторони межує із

А-Б землі загального користування (дорога); Б-В землі гр. ОСОБА_24 ; В-Г землі ОСОБА_25 ; Г-А землі ОСОБА_26 .

Рішенням Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області №857, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0390 га. за кадастровим номером :01:003:1054 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 , на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_3 .

На підставі даного рішення, 14.02.2020 р. зареєстровано право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0390 га. за кадастровим номером :01:003:1054., що стверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 200979057 від 19.02.2020 р.

Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виготовлено СПД ОСОБА_10 .

Згідно акту обстеження земельної ділянки № 1309 від 10.06.2019 року, комісією в складі землевпорядника ОСОБА_27 , юриста ОСОБА_28 , спеціаліста ОСОБА_29 , депутата ОСОБА_30 в присутності ОСОБА_3 проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_3 . Обстеження земельної ділянки проведено у зв`язку з необхідністю підпису у акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки гр. ОСОБА_8 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 .. площа земельної ділянки 0, 039 га. Площа яку необхідно обстежити0.04 га. Форма власності комунальна. Категорія земель житлова забудова. Цільове призначення земель для ОЖБ. Наявність документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності чи права постійного користування або права оренди земельної ділянки - відсутні. Результати обстеження земельної ділянки: порушень, зауважень не виявлено. Межі даної земельної ділянки в натурі проходять: від А до Б землі гр. ОСОБА_8 ; від Б до В - землі гр. ОСОБА_12 ; від В до Г - землі гр. ОСОБА_13 , ОСОБА_31 ; від Г до Д - землі гр. ОСОБА_5 ; від Д до А - землі загального користування (вулиця).

Рішенням Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 834 від 19.11.2019 року затверджено акт обстеження від 10.06.2019 р. за № 1309.

Судом встановлено, що рішенням № 523 від 15.02.2014 року затверджено генеральний план с. Сокільники.

Відповідно до викопіювання з Генерального плану с. Сокільники затвердженого рішенням № 523 від 15.02.2014 року М 1:5000, оспорюваний проїзд не визначений як земля загального користування.

Відповідно до положень статей 13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2,19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118,122 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої вищенаведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Відповідно д ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Частиною першої ст. 16 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Із врахуванням встановленого вище, судом встановлено, що приймаючи рішення № 857 від 20.12.2019 року Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області діяла у відповідності до чинного законодавства та затвердженого Генерального плану с. Сокільники.

Відповідно до ч. 12 ст. 79-1 ЗК України,, межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. (ч.3 ст.20 ЗК України).

Таким чином з врахування того, що генеральним планом с. Сокільники на момент прийняття оскаржуваного рішення, спірний проїзд не визначений землею загального користування, відсутнє зареєстроване право постійного користування, Сокільницькою сільською радою, було в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог ЗК України, прийнято оскаржуване рішення.

Згідно з частиною першою статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності.

Так відповідно до ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. 2. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Покликання сторони позивача, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НЛ №908418 від 29 березня 2011 року, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02859; Державного акта на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №343498) (власник - ОСОБА_8 ) за кадастровим номером №:01:003:0100; Державного акта про право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_6 від 23.07.1997 року; «Ситуаційна схема розташування садиби ОСОБА_6 в с. Сокільники»; договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 08 жовтня 2010 року (зареєстрований в реєстрі за №2054), земельна ділянки ОСОБА_5 межує із землями загального користування (дорогою), є безпідставними, оскільки згідно Генерального плану с. Сокільники, оспорюваний проїзд не визначений як земля загального користування.

Із врахуванням наведеного державний акт, ситуаційна схема не є належними доказами, які б визначали цільове призначення спірної земельної ділянки, в даному випадку, як зазначає позивач віднесення такої до земель загального користування (дороги).

Щодо покликань сторони позивача, що відповідачем не погоджувалися межі земельної ділянки, суду зазначає наступне :

відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з положеннями ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до ч.14 ст.186 ЗК України (в редакції, яка діяла на час затвердження технічної документації) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується: Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності; власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду від 01.08.2022р. у справі 619/1415/19, в якій зазначено, що відповідно до частини першої, б) частини другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного з землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 580/168/16-ц.

Таким чином відсутність погодження меж не є підставою для визнання рішення про приватизацію земельної ділянки незаконним.

Окрім того в матеріалах справи, а саме в матеріалах технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) наявний акт обстеження земельної ділянки № 1309 від 10.06.2019р. в якому зазначено, що за результатами обстеження земельної ділянки: порушень, зауважень не виявлено та такий був затверджений на сесії Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області рішення № 834 від 19.11.2019р.

Таким чином відсутність погодження меж не є підставою для визнання рішення про приватизацію земельної ділянки незаконним.

Суд також вважає за доцільне надати юридичну оцінку підставам у втручання на мирне володіння майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:

1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;

2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.020 року у справі №469/1044/17 (пункти 40 - 43).

Конституція України (ст. 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Передача земель державної (комунальної) власності у приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

З урахуванням предмету спірних правовідносин, встановлених судом обставин та наведених норм права, не вбачається відповідності заходу втручання в право власності відповідача, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Крім того, з урахуванням приписів ЦК України позивач може заявити вимоги про встановлення сервітуту.

Щодо позовних вимог в частині усунення перешкод у користування земельною ділянкою, шляхом демонтажу огорожі, суд зазначає наступне :

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник (володілець, користувач) вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку в постанові від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 (провадження №61-12868св19) підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Заявляючи позовні вимоги про усунення перешкоди у користування земельною ділянкою з кадастровим № :01:003:0576 за адресою АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , позивач покликається на те, що неправомірними діями відповідача чиняться перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, оскільки остання самовільно встановила огорожу на дорозі загального користування, чим обмежила заїзд до земельної ділянки позивача.

Отже, позивач заявила позовні вимоги на захист свого права власності, яке, на її думку, порушується та не визнаються відповідачем.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно викопіювання з генплану с. Сокільники на вказаній ділянці дороги не вбачається, що до земельної ділянки позивача існує дорога (заїзд) з боку ділянки, яка знаходиться у власності відповідача ОСОБА_3 .

Таким чином матеріали справи не містять об`єктивних та належних доказів того, що відповідач створює перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, що його право користування земельною ділянкою порушується позивачем і може бути відновлене в обраний ним спосіб.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, слід відмовити, так як під час судового розгляду не встановлено та позивачами в силу принципу змагальності сторін не доведено обґрунтованості позовних вимог, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, п 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Тому з врахування наведеного, що позивачу в задоволенні позовних вимог, відмовлено, судові витрати, слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 ,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Відповідач : Сокільницька сільська рада Львівського району Львівської області, , с. Сокільники, вул. Січових Стрільців, буд. 1, Львівського району, Львівської області.

Відповідач : ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 04.10.2024 року.

СуддяН. Б. Добош