Єдиний унікальний номер 728/1084/24
Номер провадження 2/728/350/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Роздайбіди О.В.

при секретарі Петренко О.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ковалюха В.М.

відповідачів ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 , який укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і посвідчений 05.12.2017 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д.О. та недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 0.0609 га , що знаходиться по АДРЕСА_1 , який укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і посвідчений 05.12.2017 року приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д.О., витрати на правову допомогу та судовий збір сплачений ним в сумі 2422.40 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 08.11.2004 року він склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповідав ОСОБА_2 (дружині) та ОСОБА_4 (внуку) в рівних частинах кожному.

05.12.2017 року приватний нотаріус Бахмацького районного нотаріального округу Кухта Д.О. посвідчив договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 . За змістом цих договорів ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках кожному житловий будинок загальною площею 98,4 кв.м та земельну ділянку площею 0,0609 га кадастровий номер :00:001:0898. Житловий будинок сторони оцінили в 10000 грн., а земельну ділянку в 5000 грн. ОСОБА_3 є його донькою, а ОСОБА_2 - дружиною. Однак фактичної передачі подарованого майна не відбулося. Позивач після укладення договорів дарування продовжує проживати в ньому. Укладаючи договори дарування, він вважав, що підписує договір довічного утримання, бо розумів, що його родичі будуть надавати допомогу до його смерті. Таку допомогу відповідачі надавали йому до 2024 року. Але його воля не була направлена на відчуження належного йому житлового будинку та земельної ділянки. Вказаний житловий будинок є єдиним житлом позивача. Через похилий вік та поганий зір позивач не міг прочитати зміст оспорюваних правочинів, а нотаріус не зачитав йому вголос вказаних документів. В договорах дарування відсутній запис про те, що договір прочитано нотаріусом вголос. 3 2015 року він маю вади зору - глаукома обох очей І-в відкритокутова і він не може нормально читати друкований текст. На початку квітня 2024 року після погроз відповідача ОСОБА_3 виселити його з будинку, позивач дізнався, що укладений між ними договір є договором дарування. Копії договорів дарування йому надала відповідач ОСОБА_2 на його неодноразові вимоги.

Таким чином, позивач вважає, що оспорювані договори дарування, укладені ним під впливом помилки, а тому повинні бути визнані недійсними.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15.05.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03.07.2024 року закрито підготовче провадження, справу було призначеного до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив визнати договір дарування недійсним. Пояснив, що він в результаті омани і свого погано здоров`я, а саме хвороби очей, думав, що у нотаріуса у 2017 році між ним, його дружиною і дочкою був укладений договір довічного утримання, а не договір дарування. Так як він хотів, щоб дочка і його дружина піклувалися, доглядали за ним, надавали допомогу. Дочка ОСОБА_3 з ним останнім часом не спілкується, не допомагає йому і не утримує. Просив визнати договір дарування не дійсним.

Представник позивача адвокат Ковалюх В.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і пояснив, що через хворобу очей, позивач не читав договір, який підписував і був впевнений, що у нотаріуса був посвідчений договір довічного утримання між ним та його дочкою і дружиною. Нотаріус вголос не читав зміст договору. Крім того, це житло у позивача єдине, і йому більше немає де проживать. Відповідач ОСОБА_3 правом власності на житло не скористалась, не переїхала до будинку, комунальні послуги за утримання будинку не сплачує. Просив договір дарування визнати недійсним, бо він був посвідчений у результаті омани позивача.

Відповідач ОСОБА_2 , яка являється дружиною позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги визнала. Пояснила, що договір ОСОБА_1 укладав довічного утримання, так як хотів, щоб його дочка його доглядала, піклувалася про нього. А тепер вона з ним не спілкується і не піклується про нього. Весь догляд за ОСОБА_1 на ній.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала і пояснила, що батько подарував їй і його дружині ОСОБА_2 порівну будинок і земельну ділянку. У 2017 році у нотаріуса був посвідчений договір дарування, умов по догляду чи матеріальному забезпечені батько ОСОБА_1 не озвучував. Це було його добровільне рішення. Метою укладення договору було саме дарування ій, як єдіній дочці, частини будинку і земельної ділянки. Дружині батька ОСОБА_2 теж було подаровано частина будинку і земельної ділянки. Останнім часом відносини з батьком дуже погіршилися. Він перестав з нею спілкуватися. Питання визнання договору дарування недійсним просить залишити на розсуд суду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є чоловіком та дружиною (а.с.8)

08.11.2004 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно заповідав ОСОБА_2 (дружині) та ОСОБА_4 (внуку) в рівних частинах кожному. Зазначений заповіт посвідчений державним нотаріусом Бахмацької державної нотаріальної контори Охрімець Л.П. (а.с.7)

05.12.2017 року між ОСОБА_1 , як дарувальником та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений Договір дарування житлового будинку, за умовами якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваним належний йому на праві власності житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а обдаровувані приймають від дарувальника належний йому будинок. Житловий будинок який дарується належить дарувальнику на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого Бахмацькою державною нотаріальною конторою від 13 травня 2004 року за реєстровим № 2-1558 та зареєстрованого Бахмацькою дільницею Прилуцького міжміського бюро технічної інвентаризації від 31.05.2004 року за реєстровим номером 5730312. (а.с.9-10)

У Договорі дарування зазначено, що право власності обдаровуваних на дарунок виникає з моменту його прийняття та з дня державної реєстрації. Обдаровані свідчать, що вони дарунок приймають. Прийняття дарунку вважатиметься одержання обдарованими оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

У Договорі дарування зафіксовано його сторонами, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину та не вчиняється без наміру створення правових наслідків, які не обумовлені цим договором, тобто договір не містить характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, таким чином він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним.

Також у договорі зазначено, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються цього договору дарування житлового будинку.

05.12.2017 року між ОСОБА_1 , як дарувальником та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений Договір Дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д.О. За умовами якого дарувальник безоплатно передає у власність у рівних частинах кожному , як дарунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0.0609 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .(а.с.11-12)

Право власності зареєстровано за дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 серпня 2017 року державним реєстратором Бахмацької райдержадміністрації, що підтверджується Витягом за індексним номером 93892083, номер запису про право власності 21763552, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 203.

Договором закріплено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від обдаровуваних вчинення на їх користь будь яких майнового або немайнового характеру.

Сторони за цим Договором Домовилися, що під передачею земельної ділянки за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдаровуваними оригінального примірника даного Договору дарування після його нотаріального посвідчення свідчать про те, що передача дарунку відбулася.

Договором зазначено, що право власності на земельну ділянку виникає у Обдаровуваних з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації цього права на підставі Договору.

У Договорі дарування зафіксовано його сторонами, що договір цей не приховує іншого договору, не носить характеру уявного та удаваного правочину і відповідає дійсним намірам Сторін створити для себе юридичні наслідки.

Також у договорі зазначено, що сторони за цим Договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору на українській мові, оскільки вони володіють українською мовою, а також, що укладення цього Договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов Договору заперечень не має і у тексті Договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови Договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за договором, про що свідчить їх особисті підписи на цьому договорі.

Під час судового розгляду Позивач заявив, що укладаючи Договори дарування він вважав, що підписує договір довічного утримання, бо розумів, що його родичі будуть надавати йому допомогу до його смерті. Його воля не була направлена на відчуження належного йому житлового будинку та земельної ділянки. Вважає, що оспорювані договори дарування укладені ним під впливом помилки, а тому повинні бути визнані недійсними.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного Кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути опосередкованими доказами наявності такої помилки (постанови Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21.

Суд враховує, що в іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах (див. постанову Верховного Суду від 2 серпня 2023 року по справі № 138/246/22 (провадження № 61-2338св23)).

Отже, в даних правовідносинах суд не встановив обставин, які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваного договору дарування.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).

Пояснення позивача про те, що його волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу, не є доказом наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору.

Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування він мав волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК.

Також Суд враховує, що визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК, пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин, що позивач в даній справі не довів.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням доводів учасників справи, дослідивши повно та всебічно наявні письмові докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку на земельної ділянки є недоведеними.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05. 12.2017 року, та відмову у задоволенні позову.

Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2,5,10-12, 13, 19, 141, 247, 258, 259,263-265, 354 ЦПК України,суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки - відмовити в повному обсязі.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 11.10. 2024 року.

Суддя О. В. Роздайбіда