КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1886/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабко В.В. за участю присяжних Чабан М.В., Сороки Н.О. в м. Київ 29 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою АДРЕСА_1 , безвісно відсутньою з 01 січня 2023 року.

Заяву мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , під час шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2012 року шлюб з ОСОБА_3 було розірвано. Станом на сьогодні ОСОБА_3 вже більше року як є безвісно відсутньою особою. Після розлучення вона повернулась у м. Луганськ, де проживала разом з донькою, після 2014 року переїхала з окупованої території. Останні роки ОСОБА_3 проживала у м. Бровари у своїх друзів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які виділили їй для проживання кімнату в будинку, донька ОСОБА_1 проживала та проживає з батьком в м. Києві. ОСОБА_3 постійно виїжджала до окупованого м. Луганська до своєї матері похилого віку, працювала неофіційно, статус ВПО також не оформлювала. В жовтні 2021 року виїхала до м. Луганськ, однак після 24 лютого 2022 року не поверталась до неокупованої частини України та проживала в Луганську через неможливість виїхати та погіршення стану здоров`я її матері. Але до початку грудня 2022 року ОСОБА_3 інколи спілкувалась з заявником та донькою через месенджер, телефонувала їй, після цього зв`язок припинився, вони розшукували її через соціальні мережі та знайомих, однак зв`язок повністю втрачено.

Щодо юридичної важливості встановлення ОСОБА_3 безвісно відсутньою особою, пояснював, що неповнолітня ОСОБА_1 проживає разом з батьком, який самостійно опікується нею, і відсутність матері створює проблеми у вирішенні життєвих питань неповнолітньої ОСОБА_1 . Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_1 має право на відстрочку від мобілізації як батько, який самостійно виховує свою дитину до 18 років.

Вважав, що оскільки спілкування зі зниклою припинилося в грудні 2022 року, то днем зникнення ОСОБА_3 слід визначити 01 січня 2023 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав фактичні обставини, зазначені ним у заяві про визнання особи безвісно відсутньою, зазначив, що є батьком, який самостійно виховує неповнолітню доньку без будь-якої допомоги матері, яка безвісти зникла вже більше року. ОСОБА_1 не має можливості зареєструвати дитину за адресою свого проживання, отримати в податкових органах РНОКПП для дитини, оскільки не має на це дозволу матері, а також виїхати з дитиною за межі території України на відпочинок, подорожі, навчання тощо, оскільки не має на це відповідного дозволу від матері.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17, 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 про те, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Вказував, що як вбачається із обставин справи, наявні всі ознаки для визнання ОСОБА_3 безвісно відсутньою, оскільки вона відсутня за місцем проживання більше року, будь-які відомості про неї відсутні, розшукати її немає можливості, встановити її місце перебування неможливо, наявні юридично поважні причини.

Зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які підтвердили обставини, викладені в заяві, а також те, що останнім постійним місцем проживання ОСОБА_3 було АДРЕСА_2 , однак судом першої інстанції покази свідків не були враховані при ухваленні рішення.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не застосував реальну об`єктивність та законність, якою має керуватися суд під час розгляду справи.

Також судом першої інстанції не було взято до уваги, що 10 лютого 2024 року Деснянським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 115 КК України за заявою ОСОБА_1 .

Таким чином, судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належну оцінку доказам, на які посилався заявник.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_3 за місцем постійного її проживання протягом одного року суду не надано, а факт відсутності спілкування заявника, дітей та друзів з ОСОБА_3 , сам по собі ще не є доказом того, що остання безвісно відсутня. Факт відсутності даних про місце перебування особи, яка перебуває в розшуку, у органу досудового розслідування, що здійснює такий розшук, не свідчить про можливість визнання розшукуваної особи безвісно відсутньою, а тому заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що згідно акту від 17 січня 2024 року, засвідченого начальником ЖЕД-310, заявник ОСОБА_1 разом із сім`єю, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 6).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 7).

18 серпня 2021 року та 22 вересня 2019 року ОСОБА_9 та її батько ОСОБА_1 уклали декларації №0001-Р148-5600 та № 0001-271М-72АО про вибір лікаря, який надає первинну допомогу з лікарем загальної практики ОСОБА_10 , зазначивши адресу фактичного місця перебування АДРЕСА_4 (а. с. 16 - 17).

26 серпня 2021 року Приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу, Луганської області Ганшин В.О., було засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 на заяві якою остання дозволяє поїхати за кордон України до Турецької Республіки та/або Єгипту, строком з 26 серпня 2021 року по 26 серпня 2024 року, своїй доньці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі батька ОСОБА_1 . Згідно місця реєстрації заявника, вказаної у заяві, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 18).

ОСОБА_1 впродовж 2021-2023 років, навчалась у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 120 м. Києва, що підтверджується табелями навчальних досягнень учня (а. с. 8 - 11).

07 серпня 2023 року ОСОБА_1 вступила до Фахового коледжу Київського міжнародного університету на 1 курс за спеціальністю філологія, згідно Договору про навчання № 052/23-035-ФМБ, укладеного її законним представником ОСОБА_1 (а. с. 12), яким в грудні 2023 року, січні 2024 року сплачено за навчання суми по 3300 грн. (а. с. 14 - 15).

Листом УПСЗН Деснянської в м. Києві державної адміністрації від 29 лютого 2024 року повідомлено, що ОСОБА_3 , в Управлінні на обліку як внутрішньо переміщена особа не перебуває (а. с. 34).

10 лютого 2024 року Деснянським УП ГУНП у м. Києві, було відкрито кримінальне провадження № 0000324, за ч. 1 ст. 115 КК України, за заявою ОСОБА_1 про те, що його колишня дружина ОСОБА_3 , з грудня 2022 року перестала виходити на зв`язок (а. с. 41).

02 травня 2024 року Слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві надано відповідь ОСОБА_1 , згідно якої досудове розслідування, по матеріалам кримінального провадження, відомості про які внесені до ЄРДР за №0000324, за фактом зникнення безвісти ОСОБА_3 - триває. Було здійснено ряд заходів щодо розшуку зниклої ОСОБА_3 . Зокрема встановлено, що відповідно до інформації з інтегрованої електронної системи ДПС України «Аркан», ОСОБА_3 виїхала з України 23 листопада 2021 року о 21 год 53 хв через пункт пропуску КПВВ Чонгар (Cалькове) ділянкою на легковому автомобілі MERSEDES, державний номер НОМЕР_2 , та станом на теперішній час до України не поверталась (а. с. 73).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Також судом були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_6 надала свідчення, що вона є дружиною заявника, з яким проживає з 2015 року, шлюб офіційно зареєстрували в 2017 року. Зазначала, що неповнолітня донька ОСОБА_9 з 2016 року проживала з мамою ОСОБА_3 в м. Луганськ. З 2021 року ОСОБА_11 переїхала проживати до батька, а її мати виїхала в м. Луганськ. З ОСОБА_3 повністю зник зв`язок наприкінці 2022 року. Номерів телефону родичів ОСОБА_3 в м. Луганськ не знає.

Свідок ОСОБА_5 надала свідчення, що вона є подругою ОСОБА_3 з 2008 року. Зазначала, що коли ОСОБА_12 приїжджала в Київ, вона проживала у неї вдома за адресою: АДРЕСА_2 . Однак останній раз спілкувалась з ОСОБА_12 в жовні 2021 року і знала, що вона виїхала в м. Луганськ і там проживає, доглядає за хворою матір`ю. Деякий час продовжували спілкування в месенджерах, однак вказувала, що у ОСОБА_12 був проросійський настрій, і, як всі інші знайомі, які були так налаштовані, перестала спілкуватись та зникла зі всіх месенджерів, десь приблизно з квітня 2022 року.

Свідок ОСОБА_4 надав свідчення, що він є чоловіком свідка ОСОБА_5 , а тому знає ОСОБА_3 саме з 2008 року. Зазначав, що останній раз бачив ОСОБА_3 восени 2021 року, після цього зв`язку з нею не мав. Під час останнього спілкування дізнався, що ОСОБА_3 виїхала в м. Луганськ, доглядати за своєю хворою матір`ю, про намір повернутись до м. Києва остання не озвучувала. Вказував, що вона є гарною мамою для своєї доньки, з донькою спілкувалась добре, алкоголь та наркотики не вживала. У кімнаті, в який мешкала, із її речей залишився один комплект одягу (футболка і джинси).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне процесуальне законодавство передбачає можливість зміни в судовому порядку правового статусу фізичної особи шляхом визнання її безвісно відсутньою чи оголошення її померлою, що визначено пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України. Необхідність у зміні правового статусу фізичної особи виникає у зв`язку з тим, що невизначеність правового становища особи, яка тривалий час відсутня у місці свого постійного проживання, створює певні перешкоди щодо реалізації суб`єктивних прав фізичними та юридичними особами, які перебувають із нею в певних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18), від 20 березня 2024 року в справі № 523/2001/19 (провадження № 61-13522св23), від 14 травня 2024 року у справі № 686/310/23 (провадження № 61-11207св23), від 05 червня 2024 року в справі № 183/7128/23 (провадження № 61-961 св 24). Судова практика є сталою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що ст. 43 ЦК України передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Встановивши, що зокрема матеріали справи не містять договору оренди між власниками будинку в м. Броварах та ОСОБА_3 , актів постійного проживання, договору на безоплатне проживання, тощо, а саме документів з яких можливо було б встановити факт дійсного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність беззаперечних доказів, що адреса АДРЕСА_2 , про яку зазначено ОСОБА_1 у його заяві, була останнім постійним місцем проживання ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки як із показань свідків, так і зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно періодично проживала у м. Бровари Київської області, куди приїжджала з м. Луганська, де вона є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , однак після цього знову поверталася до м. Луганськ, де залишилася її мати, і статусу ВПО не оформлювала, тобто фактичним місцем її проживання залишалося м. Луганськ.

З матеріалів справи та показань свідків суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 в жовтні 2021 року виїхала до м. Луганськ, задля проживання за адресою, яка є до того ж зареєстрованим її місцем проживання. Також з показань свідків встановлено, що на території м. Луганськ проживали родичі ОСОБА_3 , а саме її мати, яка хворіла та потребувала догляду. Однак, ані свідки, ані сам заявник не зв`язувалися з родичами ОСОБА_3 задля встановлення її місця перебування.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що до лютого 2024 року заявник з будь-якими запитами до відповідних органів/організацій задля належного встановлення перебування ОСОБА_3 не звертався, а з відповіді слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві вбачається, що досудове розслідування, яке перебуває у провадженні слідчого, розпочалось лише з 10 лютого 2024 року та на сьогодні ще триває. Встановленого факту зникнення ОСОБА_3 не має, є лише підтвердження, що остання виїхала на своєму транспортному засобі з України.

Суд першої інстанції вірно виснував, що оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою згідно ст. 43 ЦК України є відсутність відомостей про місце її перебування протягом одного року саме в місці її постійного проживання, то інформація, зазначена у листі слідчого, як не підтверджує, так і не спростовує обставин, на які посилався заявник ОСОБА_1 , оскільки відповідь не містить посилання на встановлення місця постійного проживання ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що неможливість отримання доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_3 протягом одного року в місці її проживання/реєстрації в м. Луганськ, не є належним аргументом, оскільки для визнання особи безвісно відсутньою відповідно до вимог ст. 43 ЦК України заявнику необхідно надати докази про відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання.

Відтак судом першої інстанції було безспірно встановлено, що ОСОБА_3 наприкінці 2021 року повернулася до свого місця проживання/реєстрації в м. Луганськ, інформації про місце перебування останньої на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні, однак фактична відсутність відомостей про її місце перебування не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 183/7128/23 (провадження № 61-961 св 24) та зауважує, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні виконання вимог частини першої статті 307 ЦПК України та направлення будь-яких запитів для з`ясування необхідних для розгляду цієї справи обставин до тимчасово окупованої території м. Луганськ є неможливим.

Таким чином, встановивши в результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, наявних у справі, що належних та допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_3 за місцем постійного її проживання протягом одного року суду не надано, а факт відсутності спілкування заявника, дітей та друзів з ОСОБА_3 , сам по собі ще не є доказом того, що остання безвісно відсутня, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що доводи ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутньою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Такі висновки суду першої інстанції зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Повторне викладення в апеляційній скарзі обставин, зазначених у заяві, якими ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги, не становить підставу для скасування рішення та задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 при ухваленні рішення, та не взято до уваги, що 10 лютого 2024 року Деснянським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0000324 за ч. 1 ст. 115 КК України за заявою ОСОБА_1 , спростовуються змістом мотивувальної частини судового рішення, яке є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

При цьому судом першої інстанції, виконуючи вимоги ст. 89 ЦПК України, надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не має можливості отримати в податкових органах РНОКПП для дитини, не маючи на це дозволу матері, не ґрунтуються на вимогах пункту 4 розділу VII Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року № 822, облікові картки № 1ДР малолітніх осіб (до 14 років) подаються одним із батьків (усиновителем, опікуном, піклувальником) за наявності свідоцтва про народження дитини та документа, що посвідчує особу одного із батьків (усиновителя, опікуна, піклувальника). Таким чином, ОСОБА_1 , яка досягла 15-річного віку на час розгляду справи судом першої інстанції, не позбавлена можливості подати документи для реєстрації у Державному реєстрі РНОКПП самостійно.

Також, згідно п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 р. № 265, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди, що спростовує необґрунтовані доводи апеляційної скарги про необхідність отримання дозволу матері для реєстрації дитини за адресою місця проживання батька.

Посилання заявника на неможливість виїзду разом із дитиною за межі України без дозволу матері не є саме по собі підставою для визнання ОСОБА_3 такою, що зникла безвісти, крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не обґрунтовано наявності підстав власного виїзду за межі України, з урахуванням встановлених законом обмежень перетинання державного кордону в умовах введення в Україні воєнного стану.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.