ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6804/24 Справа № 191/2243/21 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року в цивільній справі номер 191/2243/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 07.12.2017 року він надав, а ОСОБА_1 отримав позику - грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США.

10.07.2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач підтвердив, що він отримав 07.12.2017 року грошові кошти від позивача у розмірі 10000,00 доларів США та зобов`язується їх повернути не пізніше 15.11.2018 року. Договір позики (розписка) від 10.07.2018 року є підтвердженням факту передачі позивачем та прийняття у власність відповідачем грошових коштів у сумі 10000,00 доларів США.

Однак, відповідач свої зобов`язання по поверненню суми позики не виконав, грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США ОСОБА_2 не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою повернути грошові кошти. Проте, ОСОБА_1 постійно запевняв позивача, що грошові кошти він поверне за тиждень-другий та/ або в найкоротший термін. До теперішнього часу кошти так і не повернуті.

ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 10000,00 (десять тисяч) доларів США.

У травні 2023 року до суду звернувся ОСОБА_1 із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову тим, що приблизно у квітні 2016 року ОСОБА_1 з друзями поїхав на риболовлю, де вони посварились зі сторонньою людиною, як в подальшому з`ясувалось з ОСОБА_3 . Потім вони з ним помирились, познайомились, випили спиртного, але чоловік мав вади здоров`я у вигляді діабету та алергії, після випитого алкоголю чоловіка з риболовлі забрав його син ОСОБА_4 . По дорозі до м. Синельникове чоловік, який розпивав з ними спиртні напої, втратив свідомість, та син його привіз до лікарні в м. Синельникове. Працівники поліції, до яких звернувся ОСОБА_4 , сказали йому, що чоловік цей помирає і буде порушена кримінальна справа, а ОСОБА_5 звинуватять у навмисному вбивстві.

На той час ОСОБА_2 займав посаду начальника відділу карного розшуку

Синельниківського міського відділення поліції в Дніпропетровській області і за свою допомогу по невнесенню відомостей до ЄРДР вимагав від нього грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США. ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що він ні в чому не винуватий і в нього немає таких грошей, на що ОСОБА_2 сказав писати розписку, а потім вирішувати це питання. Він буде віддавати кошти частинами.

Так, дійсно, 10 липня 2018 року під тиском відповідача ОСОБА_2 , який займав посаду начальника відділу карного розшуку Синельниківського міського відділення поліції в Дніпропетровській області, ним була написана розписка. Грошові кошти ОСОБА_2 йому не давав у борг та не передавав. В подальшому з`ясувалось, що ніякої кримінальної справи не було заведено, ОСОБА_3 одужав, довго не лікувався, і ніяких претензій до нього не має, та до відділення поліції не звертався. Тобто, розписка, яку він написав, залишилась у ОСОБА_2 .

Вважає, що розписка, яка надана до суду у якості боргового документу, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки вона складена 10 липня 2018 року, а мова в розписці йде про борг, який отриманий 07 грудня 2017 року. Також з її змісту не вбачається передачі грошових коштів саме від позивача, оскільки у тексті розписки відсутні будь-які ідентифікуючі особу дані, а саме ідентифікаційні номери, паспортні дані сторін, адреса місця проживання ОСОБА_2 не співпадає з адресою його місця проживання, яка зазначена у паспорті, АДРЕСА_1 , в розписці зазначена інша адреса: АДРЕСА_2 . Відповідно, цією розпискою не підтверджується, що саме ОСОБА_2 позичив та передав зазначені у позові кошти ОСОБА_1 . Крім того, у вказаній розписці не зазначене місце її складення, і місце передачі грошових коштів, відсутні свідки. Копія паспорту ОСОБА_1 або його відомості не зазначені у розписці.

ОСОБА_2 , займаючи посаду заступника начальника відділу карного розшуку Синельниківського РВ в Дніпропетровській області, отримував заробітну плату поліцейського, десять тисяч доларів не були задекларовані ним як дохід у декларації державних службовців за 2017-2018 роки. Також в розписці не зазначена правова природа отримання ним грошових коштів. Не вказано з якою метою вказані кошти отримані і чому невідома йому особа запропонувала гроші в такій великій та значній сумі у борг. Докази того, що грошові кошти були у ОСОБА_2 та отримувались ОСОБА_1 саме у якості боргу також розписка не містить. Вважає, що в судовому порядку договір позики від 10 липня 2018 року необхідно визнати недійсним, оскільки ніяких грошей від ОСОБА_6 по договору позики він не отримав.

ОСОБА_1 у зустрічному позові просив суд визнати недійсним договір позики від 10 липня 2018 року, укладений між ним, ОСОБА_1 . та ОСОБА_2 , та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики -задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 10000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4000,00 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, та з невідповідністю висновків дійсним обставинам справи.

При постановленні рішення судом зроблений помилковий висновок щодо отримання грошей ОСОБА_1 від ОСОБА_2 . Так, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив той факт,

що в день написання розписки гроші ОСОБА_1 не передавалися.

Розписка, яка надана до суду у якості боргового документу, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки, вона складена 10 липня 2018 року, а мова в розписці йде про борг, який отриманий 07 грудня 2017 року, також з її змісту не вбачається передача грошових коштів саме від ОСОБА_2 , оскільки у тексті розписки відсутні будь-які ідентифікуючі її особу дані. Крім того, у вказаній розписці не зазначене місце її складення, й, відповідно, місце передачі грошових коштів, відсутні свідки. Копія паспорту ОСОБА_1 або його відомості не зазначені у розписці.

ОСОБА_2 , займаючи посаду заступника начальника відділу карного розшуку Синельниківського РВ в Дніпропетровській області, отримував заробітну плату поліцейського, десять тисяч доларів не були задекларовані ним як дохід в декларації державних службовців за 2017-2018 роки. Також в розписці не зазначена правова природа отримання ОСОБА_1 грошових коштів у контексті положень ст. 1046, 1047 ЦК України - не вказано з якою метою вказані кошти отримані і чому невідома ОСОБА_1 особа запропонувала йому гроші в такій великій та значній сумі у борг. Докази того, що грошові кошти були у ОСОБА_2 та отримувались ОСОБА_1 саме у якості боргу також розписка не містить.

Як вбачається з показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ніхто з них не був присутній при оформленні розписки.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що по розписці, написаної 10.07.2018 року, ОСОБА_1 міг отримати в борг 07.12.2017 року іншу суму ніж 3000 доларів США, оскільки наявність у ОСОБА_2 іншої суми грошей не підтверджується письмовими доказами.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не знав та не міг на той час знати у якому з відділів поліції служить ОСОБА_2 .

Суд в своєму рішенні зазначив, що наявність оригіналу розписки свідчить про невиконання боргового зобов`язання, натомість оригінал боргової розписки може свідчити тільки про наявність факту її написання, оскільки сам позивач та свідки не заперечують, що в момент написання розписки грошові кошти ОСОБА_1 не передавалися.

Покази свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтверджують той факт, що ОСОБА_1 не брав гроші у борг у ОСОБА_2 і підтверджують позовні вимоги ОСОБА_1 .

Судом також поза увагою залишений письмовий доказ, а саме висновок за результатами спеціального психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа від 22.05.2023, який було проведений експертом - поліграфологом Колегії Поліграфологів України Анастасовою К.В. Вказаний висновок є письмовим доказом того, що ніяких грошових коштів в сумі 3000 доларів США, 10000 доларів США ОСОБА_1 ніколи не позичав у гр. ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року , справа №191/2243/21, залишити без змін.

Оскільки всієї суми у ОСОБА_2 не було, а було лише 3000,00 доларів США, частину грошей - 4000,00 доларів США він позичив у своїх батьків, а ще частину - 3000,00 доларів США позичив у спільного знайомого сторін ОСОБА_9 . Про те, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 10000,00 доларів США знали всі спільні друзі та знайомі, на той момент у сторін були дуже дружні відносини та не було жодного конфлікту.

Відповідно до розписки від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг в розмірі 10000,00 доларів США. Грошові кошти отримав у борг 07 грудня 2017 року і зобов`язався повернути до 15 листопада 2018 року. Зазначена розписка була написана ОСОБА_1 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, підпису та власних даних. При складанні розписки був присутній свідок ОСОБА_15 , що було підтверджено як ОСОБА_1 особисто, так і самим ОСОБА_15 .

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Твердження щодо того, що ОСОБА_2 не мав таких коштів, щоб позичити ОСОБА_1 ,

спростовуються відомостями з декларацій ОСОБА_2 за 2017-2018 роки, в яких зазначені розміри отриманих ним доходів та наявність готівкових коштів.

Твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про те, що він склав розписку під тиском, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, не можна прийняти до уваги, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються показаннями свідків, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним, судом в ході розгляду справи встановлено не було.

Стосовно наданого відповідачем та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 в якості доказу висновку за результатами спеціального психофізиологічного дослідження з використанням поліграфа зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду від 26.01.2023 року у справі №183/3452/19 чинним законодавством не передбачено перевірку показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфу (детектора брехні) та використання отриманих даних як доказу.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Петренко І.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Наконечна Т.М. апеляційну скаргу не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін., апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до розписки від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг в розмірі 10000,00 доларів США. Грошові кошти отримав у борг 07 грудня 2017 року і зобов`язався повернути до 15 листопада 2018 року. Розписка написана ОСОБА_1 добровільно власноруч, засвідчена ним особисто із зазначенням дати, підпису та прізвища, ім`я та по батькові (а.с. 85, том 1).

З повідомлення начальника Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 31.05.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 в період з 07.12.2017 року по 10.07.2018 року службу в Синельниківському відділі поліції ГУНП в Дніпропетровській області не проходив (а.с. 185, том 1).

Згідно з витягом з наказу №269 о/с від 28.08.2017 року по особовому складу Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_2 переміщено на посаду заступника начальника сектору кримінальної поліції Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського ВП, звільнивши з посади начальника сектору реагування патрульної поліції №4 Павлоградського відділу поліції, з 29 серпня 2017 року (а.с. 186, том 1).

Відповідно до наказу №270 о/с від 01.10.2018 року по особовому складу Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції Хвостовцова С.О. переміщено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП, звільнивши з посади старшого слідчого там же, з 5 жовтня 2018 року (а.с. 187, том 1).

Матеріали справи також містять:

- висновок ДОП ВП Синельниківського РУП Авраменко Д.Е. стосовно заяви, яка надійшла до чергової частини Синельниківського РУП від ОСОБА_1 13.03.2023 року за фактом того, що його знайомий ОСОБА_16 подав до суду позовну заяву і нібито ОСОБА_1 повинен йому сплатити гроші у сумі 10000 доларів США згідно з розпискою, яку він раніше написав під його диктовку. Заява зареєстрована до ЄО №2216 13.03.2023 року (а.с. 129-148, том 1);

- інформацію з Національного агентства з питань запобігання корупції, а саме, декларації про доходи ОСОБА_2 за 2017-2018 роки (а.с. 199-205зв, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги первісного позову, суд першої інстанції виходив з їх доведеності належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року в межах доводив та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг в розмірі 10000,00 доларів США. Грошові кошти отримав у борг 07 грудня 2017 року і зобов`язався повернути до 15 листопада 2018 року. Розписка написана ОСОБА_1 добровільно власноруч, засвідчена ним особисто із зазначенням дати, підпису та прізвища, ім`я та по батькові.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що розписка про отримання ним в борг від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10000,00 доларів США написана ним під тиском, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення договору позики, що є підставою для визнання цього договору недійсним. Відповідачем також не доведено, що грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США насправді ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не передавались.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року.

Судді: