ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2560/23
Провадження №2/477/574/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.

за участі секретаря судового засідання - Резуник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить поділити спільне майно подружжя та визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких побудовано добудову до житлового будинку.

В обґрунтування поданого позову вказує, що з 17 грудня 1999 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу, ними за договором купівлі-продажу від 12 травня 2000 року придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем, а також і ніше рухоме майно

Оскільки відповідно до статті 60 СК України, вказане майно набуто в період шлюбу, то воно перебуває у правовому режимі спільного сумісного майна подружжя, та відповідно до частини першої статті 70 СК України їх частки є рівними. Досягнувши згоди щодо поділу майна, шляхом виділу позивачу у користування житлового будинку, а відповідачу рухомого майна, сторони тривалий час не можуть досягти згоди щодо оформлення права власності за позивачем, внаслідок реконструкції придбаного ними будинку, та зміну у зв`язку з цим його площі, яка належним чином не оформлена.

Оскільки сторонами досягнуто домовленостей про поділ майна, а від оформлення такої домовленості відповідач ОСОБА_2 відмовляється, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на спірний житловий будинок та конструктивні елементи, з яких побудовано добудову до житлового будинку.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 29 січня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні по розгляду цієї справи позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Надіч Н.Д. повністю підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, посилаючись на те, що внаслідок реконструйованих змін у будинку, не мають можливості у позасудовому порядку оформити досягнуті з відповідачем домовленості.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 визнав повністю та не заперечував проти задоволення її позовних вимог, вказуючи, що дійсно між ними досягнуто згоди щодо поділу майна подружжя, шляхом передачу у власність позивачу житлового будинку. В подальшому подав до суду заяву у якій позовні вимоги ОСОБА_2 також визнав та просив розгляд справи проводити без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1999 року, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу від 17 грудня 1999 року, серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 травня 2000 року №258, укладеного на універсальній товарній біржі «Марія», ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, 12 травня 2000 року придбав житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

На підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2000 року, Миколаївським міжміським бюро те6хнічної інвентаризації у травні 2000 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказаний вище будинок, шляхом проставляння реєстраційного напису (а.с.12).

Як вбачається із умов договору купівлі-продажу від 12 травня 2000 року та технічного паспорту на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , який виготовлений станом на 04 травня 2000 року та власником якого до 12 травня 2000 року був ОСОБА_3 , придбане домоволодіння станом на час його відчуження складалося з житлового будинку, загальною площею 40,7 кв.м, літньої кухні, сараю, гаражу, сараю, вбиральні, сараю, огороджень, та споруд (а.с.11, 16).

Зі змісту пояснень позивача, що викладені у позовній заяві, а також пояснень сторін, що надані ними у судовому засіданні вбачається, що за час спільного проживання з відповідачем ними було зроблено поліпшення вказаного житлового будинку, внаслідок чого змінилися його житлові характеристики.

Вказані доводи сторін повністю підтверджуються відомостями, що містяться в матеріалах інвентаризації від 15 грудня 2023 року на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема технічним паспортом на вказаний житловий будинок №ТІ01:8348-6498-3015-5908, витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №4196 від 15 грудня 2023 року та довідкою №25/12/23-В від 15 грудня 2023 року.

Сукупний аналіз вищенаведених матеріалів, що долучені сторонами під час розгляду справи у суді, свідчить про те, що в період з 2000 року по 2023 рік сторонами у справі здійснено реконструкцію житлового будинку та зведено додаткові споруди та господарські будівлі, зокрема й шляхом самовільного будівництва таких елементів.

З копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 слідує, що власником вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2000 року №258 є ОСОБА_2 .

Відповідно до звіту про оцінку майна від 05 лютого 2024 року, вартість житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 складає 153500 грн.

За змістом технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , на замовлення ОСОБА_2 , товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «АрхТехНік» проведено технічне обстеження належного замовнику житлового будинку, в ході якого встановлено можливість безпечної експлуатації реконструйованого житлового будинку, а також зазначено експлікацію приміщень будинку та характеристику будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до технічного паспорту на вказаний житловий будинок №ТІ01:8348-6498-3015-5908 та довідки №25/12/23-В від 15 грудня 2023 року, виданої товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «АрхТехНік», житловий будинок внаслідок реконструкції зазнав змін, через що була збільшена його загальна площа, внаслідок чого такий віднесено до самочинно збудованого майна. До майна, що має статус самочинно збудованого віднесено також і підвал, що має позначення літ. Апд.

Звертаючись до суду позивачка серед іншого наполягала, що первинний об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (з господарськими будівлями та спорудами) загальною площею 40.7 кв. м, що придбаний сторонами 12 травня 2000 року у період шлюбу, не є самочинним будівництвом і його можна поділити між сторонами.

За сукупним аналізом наданих сторонами доказів, зокрема, матеріалів інвентаризації житлового будинку станом на 04 травня 2000 року, матеріалів такої інвентаризації станом на 2023 рік вбачається і те, що станом на час розгляду справи про поділ майна подружжя загальна площа житлового будинку збільшилася, за рахунок демонтажу внутрішніх перегородок та шляхом добудови допоміжних нежитлових приміщень (приміщення 1-1, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9).

Після проведеної реконструкції загальна площа житлового будинку (літ. «А») складає 113,1 кв. м, у тому числі житлова - 40,3 кв. м.

За конструктивною системою спірного житлового будинку (літ. «А») вбачається, що зовнішні огороджувальні стіни збігаються з несучими конструкціями цього ж будинку, що був предметом договору купівлі-продажу від 12 травня 2000 року. При вивченні матеріалів справи встановлено, що лінійні розміри огороджувальних та несучих конструкцій змін не зазнали, лінійні розміри житлового будинку (літ. «А») не змінились та складають 7,03 м х 11,04 м.

Таким чином, у житловому будинку (літ. «А») здійснено ремонтно-будівельні роботи (заміна дверних та віконних заповнень, демонтаж внутрішніх не несучих конструкцій, переоснащення внутрішніх систем електропостачання, опалення без втручання в несучі та огороджувальні конструкції, що на підставі пунктів 1, 3-5 постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» не відносяться до самочинного будівництва.

Самочинною є нежитлова прибудова, що позначена цифровими показниками 1-1, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 збудована до 2016 року.

За вказаного вбачається, що житловий будинок, придбаний сторонами за час шлюбу, є самостійним об`єктом і відповідно до вимог статей 60, 69 СК України може бути поділений між ними.

Відповідно до положень статей 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24, статті 25, частини першої статті 28 КпШС України, (чинного на час реєстрації шлюбу між сторонами та придбання спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Статтею 50 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із статтею 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 69 СК України вказує на те, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі цивільно-правової угоди від 12 травня 2000 року ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, в інтересах родини набув у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (з господарськими будівлями та спорудами).

Згідно пояснень позивача та відповідача, що надані ними під час розгляду справи, після придбання у 2000 році ОСОБА_2 спірного будинку, сторони почали спільно проживати у вказаному будинку та поліпшувати його конструктивні особливості для комфортного проживання своєї родини.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, просила поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність житловий будинок, відповідно до досягнутих з відповідачем домовленостей.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України скористався своїм правом щодо визнання позову, зазначивши про це в судовому засіданні та в окремій письмовій заяві.

За встановлених судом обставин вбачається, що сторонами у добровільному порядку досягнуто згоди щодо поділу нерухомого майна, що перебуває в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя, а саме житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , однак внаслідок зміни характеристик цього майна, його реконструкції вирішити питання такого поділу в позасудовому порядку неможливе.

Враховуючи обставини встановлені судом вище, суд дійшов висновку про дотримання сторонами умов, вказаних у статті 69 СК України, щодо розділу майна за взаємною згодою, з огляду на що позов ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на житловий будинок підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 , щодо визнання за нею права власності на конструктивні елементи, з яких побудовано добудову до житлового будинку, суд виходить з такого.

Набуття права власності на об`єкти будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині першій статті 376 ЦК України визначено поняття самочинного будівництва, за яким житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Оскільки позивач звертаючись до суду з вимогою про визнання за нею права власності конструктивні елементи, з яких побудовано добудову до житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 не надала доказів, які б надавали можливість ідентифікувати такі елементи та матеріали, а також їх перелік та кількісні характеристики, суд позбавлений можливості визначити їх самостійно. Тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, за недоведеністю.

На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , що відповідає способам судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

В решіт позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО