Справа № 333/3344/24
Провадження № 2/331/1737/2024
14 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді: Жукової О.Є.
за участю секретаря : Мироненко О.В.
представника третьої особи: ОСОБА_2
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, відповідно до якого просить суд:
- позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з відповідачем перебував у шлюбі.
Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В 2020 році він припинив з ОСОБА_1 шлюбні стосунки, у зв`язку з тим, що відповідачка залишила дітей та почала проживати з іншим чоловіком.
З вересня 2020 року ОСОБА_1 вихованням дітей не займається, не турбується про них. Оскільки відповідачка більше двох років не спілкується з дітьми, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, фактично за власною ініціативою відмовилася від виконання батьківських обов`язків , звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2024 року справу передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за підсудністю.
Ухвалою суду від 15 травня 2024 року по справі відкрите провадження.
Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У вступному слові позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила , відзив на позов не надала , в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Представник третьої особи позов просила вирішити на розсуд суду.
В судовому засіданні відповідно до вимог ст. 171 СК України була вислухана думка малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зазначив, що його матір наразі перебуває на тимчасово окупованій території . В неї інша родина та вона народила дитину. Вказав на те, що матір його любить , кожного для він з нею спілкується в месенджері Telegram. Вважає, що вони не бачаться саме через те, що мати знаходиться на тимчасово окупованій території та в неї маленька дитина. Йому також відомо, що матір постійно спілкується з його сестрою.
Суд був позбавлений можливості вислухати думку неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач зазначив, що донька є студенткою, навчається в іншому місті і він не може забезпечити її прибуття до судового засідання.
Суд, вислухавши думку учасників справи , думку малолітнього ОСОБА_4 , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.
Згідно ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дітей.
Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2019 року шлюб між сторонами по даній справі було розірвано.
Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 30.04.2020 року №229р місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом з батьком ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою Запорізької гімназії № 107 від 12.03.2024р. № 01-30/218, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 11 класі. Зі слів класного керівника, мати дитини ОСОБА_1 не цікавиться рівнем навчальних досягнень доньки, її поведінкою, не відвідує батьківські збори та не бере участі в організації шкільних навчально- виховних заходів.
Згідно з довідкою Запорізького приватного навчально-виховного комплексу І-ІІІ ступенів «Реал» Запорізької області від 13.03.2024р. № 23, мати ОСОБА_1 контакту із школою не підтримує, успішністю сина ОСОБА_4 не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину до школи приводить і забирає батько, на виклики до школи приходить теж тільки батько.
За інформацією «ЦПМСД №6» від 18.03.2024р. № 01-15/64, діти регулярно проходять огляди. Дітьми опікується батько. На прийомах у лікаря та при відвідуванні вдома, діти завжди з батьком. Мати станом здоров`я дітей у лікаря не цікавилась, до амбулаторії з дітьми не приходила.
Відповідно до висновку за №1131/01-37/19.02 від 11.09.2024 року, підписаного заступником голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району С.Дмитренко, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вказана адміністрація вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_4 , 2013 року народження, та неповнолітньої ОСОБА_3 , 2007 року народження.
У зазначеному висновку також встановлено, що за інформацією Запорізького міського центру соціальних служб під час бесіди з дітьми було з`ясовано, що матір дітей імовірно проживає на тимчасово окупованій території. З дітьми спілкується дуже рідко, участі у вихованні не приймає, матеріально не допомагає. Потреби дітей забезпечує батько , який також вирішує медичні питання та інше. Діти займаються в розвиваючих гуртках, приймають участь у змаганнях. Мають можливість зв`язуватися з матір`ю електронними засобами зв`язку.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СКУкраїни здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.
Оцінюючи докази у справі, суд не погоджується з висновком за №1131/01-37/19.02 від 11.09.2024 року, підписаного заступником голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району С.Дмитренко про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, виходячи з наступного.
Зокрема, у висновку не зазначено докази того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, також, що комісія не спілкувалася з відповідачкою, а свій висновок зробила виходячи з обставин того, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком, який турбується про стан здоров`я, дітей, цікавиться їх навчанням , а отже обставин, які вказували б на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає.
Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Сам факт проживання матері окремо від дітей, невідвідування відповідачкою закладів освіти та лікарів - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.
Крім того , судом була вислухана думка малолітнього ОСОБА_5 , який зазначив, що матір його любить , кожного для він з нею спілкується в месенджері Telegram. Вважає, що вони не бачаться саме через те, що мати знаходиться на тимчасово окупованій території та в неї маленька дитина. Йому також відомо, що матір постійно спілкується з його сестрою.
З урахуванням наведених обставин, не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідачка саме через свою винну поведінку не спілкується з дітьми.
Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять.
Суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Оскільки суд війшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавленя відповідача батьківських прав, похідна вимога про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, заявлена на підставі ч.2, ч.3 ст. 166 СК України, задоволенню не підлягає
Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 14 жовтня 2024 року.

Суддя: О.Є. Жукова