головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія`ПАРІС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ТОВ "Фінансова компанія`ПАРІС" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в сумі 119 431,75 грн та судові витрати по справі у розмірі 2 147,20 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 3 жовтня 2019 року між АТ "РВС Банк" та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір №0041389 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

За умовами заяви відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 41 025, 64 грн, строк дії кредиту 24 місяці.

В день підписання заяви-договору №0041389 від 3 жовтня 2019 року, відповідач отримав платіжну картку за № НОМЕР_1 , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 3 жовтня 2019 року.

Грошові кошти в сумі 41 025, 64 грн були зараховані АТ "РВС Банк" 3 жовтня 2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером.

29 вересня 2021 року між АТ "РВС Банк" та ТОВ "ФК "Паріс" було укладено договір про відступлення права вимоги №29/09/2021-1 до відповідача за заявою-договором №0041389 від 3 жовтня 2019 року на загальну суму 72 973,11 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту - 36 703,41 грн, заборгованість за процентами - 11 654,30 грн, заборгованість за комісією - 24 615,40 грн, заборгованість за пенею - 240 грн.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 66 294,02 грн, позивачем, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7.2.17 Публічної пропозиції, нараховано: 806,43 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року та 3 517,52 грн інфляційних втрат за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

1 жовтня 2021 року від ТОВ «ФК «ПАРІС» на ім`я відповідача було направлено вимогу про порушення кредитного зобов`язання.

Позивач зазначав, що всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі: 66 294,02 грн боргу за кредитом + 806,43 грн 3 % річних та 3 517,52 грн інфляційних втрат, а всього разом: 70 617,97 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року позов ТОВ "Фінансова компанія`ПАРІС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" заборгованість в сумі 70 617 грн 97 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" витрати на судовий збір в сумі 2 684 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 надано суду розрахунок заборгованості, однак зі змісту наданого суду розрахунку неможливо достовірно встановити, яким чином обчислювалась заборгованість по кредиту. Більше того, розрахунок заборгованості, який долучено до позовної заяви не відповідає графіку сплати ануїтентних платежів, який є невід`ємною частиною заяви-договору №0041389 від 3 жовтня 2019 року.

Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, не встановив, що графік погашення заборгованості було визначено рівними платежами щомісячно, тобто сторони узгодили порядок сплати ануїтентних платежів. Також вказує, що суд першої інстанції погоджуючись з позицією відповідача та посилаючись на практику Верховного Суду вказав, що належним доказом заборгованості може бути виключно виписка по рахунку, але при цьому прийняв як належний доказ лише розрахунок заборгованості, який не лише не може бути доказом у справі, а й складений зацікавленою особою.

Вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного цивільного процесуального законодавства вирішив перекласти обов`язок доведення заявлених позовних вимог на відповідача у справі.

Звертає увагу, що наданий суду розрахунок містить вже лише суму погашення тіла кредиту, окремо наведений розрахунок по комісії та розрахунок по відсоткам, не відповідає графіку платежів, що долучений позивачем.

Вказує, що врахування комісії до щомісячного платежу є помилковим, оскільки стягнення таких грошових коштів та включення їх до суми погашення кредиту є незаконним в силу нікчемності умови договору про нарахування комісії.

Зазначає, що розрахунок відсотків здійснений всупереч умовам договору та не відповідає погодженому сторонами графіку платежів.

Також зазначає, що банк невповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі №363/1834/17).

Вважає, що вимоги позивача про нарахування та стягнення комісії за супроводження кредиту, загальний розмір якої складає 24 615 грн 40 коп. є нікчемними в силу закону, а тому такі суми не можуть бути включені до розміру заборгованості за кредитним договором.

Наголошує на тому, що за період з 12 березня 2020 року по 1 серпня 2023 року у позивача були відсутні правові підстави для нарахування штрафних санкцій, що передбачені ст. 625 ЦК України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних та пені не підлягають задоволенню, оскільки у відповідності до вимог закону відповідач звільнена від сплати таких платежів.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 3 жовтня 2019 року між АТ "РВС Банк" та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір №0041389 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 41 025, 64 грн, строк дії кредиту 24 місяці.

В день підписання заяви-договору №0041389 від 3 жовтня 2019 року, відповідач отримав платіжну картку за № НОМЕР_1 , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 3 жовтня 2019 року.

Також судом встановлено, що грошові кошти в сумі 41 025, 64 грн були зараховані АТ "РВС Банк" 3 жовтня 2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою на особовому рахунку та меморіальним ордером.

29 вересня 2021 року між АТ "РВС Банк" та ТОВ "ФК "Паріс" було укладено договір про відступлення права вимоги №29/09/2021-1 до відповідача за заявою-договором №0041389 від 3 жовтня 2019 року на загальну суму 72 973,11 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту 36 703,41 грн, заборгованість за процентами 11 654,30 грн, заборгованість за комісією 24 615,40 грн, заборгованість за пенею 240 грн.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 66 294,02 гривень, позивачем, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7.2.17 Публічної пропозиції, нараховано: 806,43 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року та 3 517,52 грн інфляційних втрат за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Судом встановлено, що 1 жовтня 2021 року від ТОВ «ФК «ПАРІС» на ім`я відповідача було направлено вимогу про порушення кредитного зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем до позовної заяви були додані належні докази, які підтверджують заборгованість відповідача, а саме: меморіальні ордери, що підтверджують надання відповідачеві кредиту та виписки по картковим рахункам, які в свою чергу також підтверджують наявність заборгованості за кредитами.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

29 вересня 2021 року між АТ «РВС Банк», як первісним кредитором, та ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги № 29/09/2021-1.

Відповідно до п. п. 1.1, 3.1 договору відступлення, первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами зазначеними в Додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 29/09/2021-1 про відступлення прав вимоги від 29 вересня 2021 року, до ТОВ «ФК «ПАРІС» від АТ «РВС Банк» перейшло право вимоги за договором № 0041389 від 3 жовтня 2019 року укладеного з ОСОБА_1

1 жовтня 2021 року ТОВ «ФК «ПАРІС» було направлено відповідачу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання № 104, шляхом погашення усієї заборгованості за кредитом, що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошти, описом вкладення у цінний лист та копією квитанції від 1 жовтня 2021 року, яка залишилась без виконання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані обставини, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача і є підставою для їх захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.ст. 514, 516 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Згідно із ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно п. 7.6.2 Публічної пропозиції, керуючись ст. 516 ЦК України банк має право на можливу заміну кредитора, шляхом відступлення права вимоги за заявою - договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. За правилами ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною першою статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Згідно із ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За приписом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції).

Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100.

З урахуванням викладеного, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач не виконав своїх договірних зобов`язань за договором споживчого кредиту № 0041389 від 3 жовтня 2019 року, у зв`язку з цим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за даним договором.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутня виписка по рахунку, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справ (а.с. 31-38). Крім того, факт отримання грошових коштів підтверджується меморіальними ордерами (а.с. 30).

Якщо відповідач не згоден із нарахованою сумою заборгованості за кредитами, то в свою чергу мала зазначити у відзиві на позовну заяву, з якими саме сумами заборгованості вона не згодна та чому, і відповідно мала обґрунтувати свої твердження відповідними доказами (доказами сплати кредиту) та власними розрахунками.

Слід зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, Верховний Суд зокрема зазначає: «банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.».

Аналогічні правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 30.11.2022 № 214/6975/15-п: від 25.11.2022 № 1512/2-214/11: від 21.09.2022 № 381/1647/21: від 01.08.2022 № 369/11694/15-п: від 06.07.2022 № 128/2269/20: від 01.06.2022 № 172/35/16-щ від 31.05.2022 №194/329/15-ц: від 25.05.2022 № 219/7527/16: від 25.05.2022 № 645/59/16-н: від 20.05.2022 № 336/4796/18: від 09.02.2022 № 161/5648/20: від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75 ( у відповідній редакції).

Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку.

Згідно розрахунку заборгованості по боржнику ОСОБА_1 , станом на 15 листопада 2023 року заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 70 617,97 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 29 784,32 грн; заборгованість за процентами 11 654,30 грн; заборгованість за комісією 24 615,40 грн; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 240 грн; 806,43 грн - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 3 517 грн - інфляційні втрати за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Колегія суддів, з урахуванням встановлених вище обставин вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом, які передбачені умовами договору. В той же час, колегія апеляційного суду вважає за необхідне змінити розмір присуджених до стягнення сум з урахуванням наступного.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення комісії.

Оскільки відповідачу були надані кошти на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У розумінні положень чинного законодавства України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року визначає, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За таких обставин, вимога позову про стягнення на користь позивача 24 615,40 грн комісії за надання кредитних коштів, а також щомісячної комісії за обслуговування кредиту не підлягає задоволенню.

Умови кредитного договору, які передбачають сплату комісій, є нікчемними та визнання їх недійсними судом не вимагається, а тому, стягнення комісії у судовому порядку є неприйнятним.

Також, як вбачається із розрахунку заборгованості позивача, відповідачем було сплачено 3 692,31 грн, які були позивачем зараховані у погашення комісії, яка на переконання апеляційного суду, не підлягала сплаті, а тому заявлену до стягнення суму тіла кредиту, що складає 29 784,32 грн, слід зменшити на суму коштів, які були зараховані на погашення комісії, (29 784,32-3 692,31) в результаті чого сума основного боргу по тілу кредиту складає 26092,02 грн.

З урахуванням наведеного, нарахування 3% річних за користування грошовими коштами та інфляційні втрати слід розраховувати саме з урахуванням суми 37 746,32 грн (26092,02 +11654,30).

За розрахунком суду апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 456 грн - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 2 002,78 грн - інфляційні втрати за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Розрахунок заборгованості здійснено апеляційним судом за допомогою онлайн-калькулятора пені, 3 % річних та інфляції, який є у відкритому доступі в Інтернет ресурсах.

Підстав для перерахунку пені немає, оскільки відповідно до п. 6 паспорту споживчого кредиту пеня нараховується із розрахунку 10 грн за кожний день прострочення щомісячного платежу, а не відсоток від суми заборгованості.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є право відношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну лію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законом України від 17 березня 2020 року №530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

У постанові Пленуму Вищого Господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16 прийшов до висновків, що інфляційне нарахування на сума боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Таким чином, нараховані позивачем 3 % річних та інфляційні втрати за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року не є стягненням неустойки (штрафів, пені), нарахування яких обмежено згідно вимог Закону України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби», та п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а відповідно нараховані правомірно.

Як вбачається із розрахунку позивача, пеня була нарахована у період з 6 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року, тобто до запровадження карантину. Саме такий період, за який нарахована пеня, указаний позивачем. З позовом позивач до суду звернувся у листопаді 2023 року.

Відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 258 та ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд першої інстанції указаного не врахував та помилково дійшов висновку щодо задоволення вимог в частині стягнення пені.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення в частині присудженого до стягнення розміру по тілу кредиту та відсоткам, 3% річних та інфляційних втрат заборгованості, скасування рішення в частині стягнення заборгованості за комісією та пені.

Отже, стягненню підлягає заборгованість по тілу кредиту та відсотках у розмірі 37 746,31 грн, 456 грн - 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року; 2 002,78 грн - інфляційних втрат за період з 29 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 70 617,97 грн, із яких задоволенню підлягають 40 205,09 грн, що складає 57% від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 1 529,88 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 57 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви (2 684 грн).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-57%=43%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 4 026 грн, з яких 43% становить 1 731,18 грн (4 026*43% /100%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір у розмірі 201,30 грн (1 731,18 грн-1 529,88 грн).

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року змінити в частині стягнення основної суми боргу за тілом кредиту та відсотками, інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних, стягнувши із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія`ПАРІС" () 26092 (двадцять шість тисяч дев`яносто дві) грн 02 коп. суми заборгованості за тілом кредиту та 11654 (одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн 30 коп. відсотків, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 456 (чотириста п`ятдесят шість) грн та інфляційних втрат у розмірі 2 002 (дві тисячі дві) грн 78 коп.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія`ПАРІС" заборгованості по пені та комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія`ПАРІС" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 201 (двісті одну) грн 30 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба