Справа № 522/96/24
Провадження 2/522/61/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

20 вересня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

03.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів.

В обгрунтування позову позивач вказує, що 4 грудня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. У період з 15 січня 2016 року по 19 вересня 2017 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та ОСОБА_3 , батьком відповідача ОСОБА_2 , було укладено ряд договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна:

Договір №2-15-4/26 від 15.01.2016 року;

Договір №2-15-5/26 від 15.01.2016 року;

Договір №2-15-6/26 від 15.01.2016 року;

Договір №2-15-7/26 від 15.01.2016 року;

Договір №2-15-8/26 від 15.01.2016 року;

Договір №П-1-84/ГП-26 від 19.09.2017 року;

Договір №П-1-85/ГП-26 від 19.09.2017 року.

За умовами договору №2-15-4/26 від 15.01.2016 року, ОСОБА_3 придбав майнові права на квартиру в житловому комплексі «Двадцять Шоста Жемчужина» за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 1. Сума договору становила 94 391,00 грн (еквівалент 36 630,00 доларів США), включаючи ПДВ 20%. Сплата суми договору здійснювалася до підписання акту прийому-передачі майнових прав.

Запланований термін завершення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію - третій квартал 2018 року. Продавець зобов`язувався повідомити покупця про прийняття об`єкта в експлуатацію протягом двадцяти днів з моменту отримання відповідного сертифіката.

Після сплати 100% суми договору та протягом 45 днів з дати надання продавцю документів, що засвідчують завершення будівництва, продавець зобов`язувався передати покупцю майнові права та інші документи.

Аналогічні умови містять інші договори, укладені між сторонами.

Крім того, 19 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» були укладені договори купівлі-продажу майнових прав на машиномісця №П-1-84/ГП-26 та №П-1-85/ГП-26. За умовами п.1.2 цих договорів, ОСОБА_3 придбав майнові права на два машиномісця № НОМЕР_1 та №1-85, розташовані в багатоквартирному житловому комплексі «Двадцять Шоста Жемчужина» за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 1.

Пунктом 5.2 договорів визначено, що сума договору сплачується у гривні, еквівалентній 9 000,00 доларів США за курсом Міжбанку за минулий день, включаючи ПДВ 20%. Згідно з п. 5.3 договорів, сплата суми здійснюється поетапно:

На момент підписання договору сплачено 21 600,00 грн (еквівалент 900,00 доларів США).

З 1 жовтня 2017 року по 20 вересня 2018 року покупець сплачує еквівалент 8 100,00 доларів США рівними частинами в розмірі 675,00 доларів США щомісяця.

Таким чином, ОСОБА_3 мав виконати свої зобов`язання до 20 вересня 2018 року, сплативши 18 000,00 доларів США та підписати акти приймання-передачі майна протягом 45 днів після отримання продавцем сертифікату відповідності. Однак акти приймання-передачі не були підписані у визначені строки.

Після прийняття об`єкту до експлуатації, 26 листопада 2019 року, між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені додаткові угоди про заміну сторони в договорах купівлі-продажу майнових прав. Всі права та обов`язки перейшли до ОСОБА_2

Довідки про виконання фінансових зобов`язань були видані на ім`я ОСОБА_2 ще до підписання додаткових угод, зазначаючи, що станом на 22 листопада 2019 року саме ОСОБА_2 виконав фінансові зобов`язання за договорами.

26 листопада 2019 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та ОСОБА_2 були підписані акти приймання-передачі квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та машиномісць №№ НОМЕР_2 та АДРЕСА_6 .

Усі зазначені правочини на думку позивача були здійснені з метою виведення майна з режиму спільної сумісної власності подружжя.

Хоча первісним покупцем за всіма вищевказаними договорами виступав ОСОБА_3 , фактичним покупцем майна від самого початку був ОСОБА_2 за рахунок спільних грошових коштів. ОСОБА_3 є пенсіонером, який отримує середній розмір пенсії та не мав достатніх накопичень для виконання зобов`язань покупця за договорами купівлі-продажу майнових прав.

Враховуючи, що загальна вартість оспорюваних договорів перевищує 5 мільйонів гривень, а розмір доходів ОСОБА_3 за більш ніж 20-річний період становить менш ніж 10% від вартості спірного майна, можна зробити висновок про явну неспівмірність доходу ОСОБА_3 для укладення цих договорів.

31 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірсак І.В. За умовами договору, продаж земельної ділянки здійснено за 5 085 000,00 грн (п. 4 Договору).

Оскільки зазначена земельна ділянка була спільною сумісною власністю, позивачка надала свою згоду на її відчуження (п. 6 Договору). Позивачка в позові зазначає, що грошові кошти, отримані від відчуження майна, зберігалися в готівковій формі у подружжя вдома, і чоловік мав до них вільний доступ.

З кінця 2015 року стосунки позивачки з ОСОБА_2 почали погіршуватися, проте, як зазначає позивач, вони продовжували бути однією сім`єю та мали спільний бюджет, який складався з доходів Відповідача як фізичної особи-підприємця, доходів як фізичної особи-підприємця позивачки та доходів, отриманих від спільного майна (продажу, здачі в оренду).

Позивачка зазначає, що наприкінці 2016 - початку 2017 років ОСОБА_2 таємно використав спільні грошові кошти для придбання нерухомого майна в «Двадцять шостій Жемчужині», яке оформив на свого батька за договорами купівлі-продажу майнових прав, щоб унеможливити його поділ у майбутньому.

Після підписання всіх спірних договорів, 15 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси №522/21604/17 від 7 листопада 2018 року суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та розділив усе зареєстроване на ім`я позивачки майно між нею та ОСОБА_2 .

6 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу (справа №522/11875/18), вказавши неправдиву на думку позивачки інформацію про адресу їїпроживання та зазначивши, що вони не проживали разом з 2012 року. 11 червня 2019 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. У рішенні зазначено, що подружні відносини припинені з 2012 року, відповідно до змісту позову, а не на підставі досліджених доказів.

Отримавши рішення про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 переоформив на себе всю нерухомість, яка фактично була придбана, як зазначає позивач, за спільні кошти під час шлюбу, але формально оформлена на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідно до позову, позивачка вказує, що оскільки оспорювані Договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна були укладені в період шлюбу, то усе нерухоме майно, яке перейшло у власності ОСОБА_2 за вказаними договорами та додатковими угодами до них є спільним сумісним майном та підлягає поділу.

У зв`язку з наведеними обставинами, до Приморського районного суду міста Одеси був поданий позов, в якому позивач просив визнати удаваними в частині покупця договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», перевівши право покупця за цими договорами на ОСОБА_2 . Також позивач просив визнати недійсними додаткові угоди, укладені між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25.06.2021 року по справі № 522/7408/20, позовну заяву було задоволено. Однак постановою Одеського апеляційного суду від 17.03.2022 року рішення суду першої інстанції було скасоване, а в задоволенні позову відмовлено через «начебто» недоведенність обставин, на які посилався позивач.

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року частково задоволено касаційну скаргу, змінено постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2022 року, виклавши її мотивувальну частину у новій редакції. Було зазначено, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості удаваними в частині покупця, переведення прав покупця, визнання недійсними додаткових угод та визнання права власності на 1/2 частину майна як спільного сумісного майна подружжя не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту.

Обираючи правильний спосіб захисту порушеного права, позивач вважає за необхідне зазначити, що об`єктом спільної сумісної власності є грошові кошти, передані ОСОБА_2 батьку - ОСОБА_3 на укладення зазначених вище договорів.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати грошову суму в розмірі 12027014 (дванадцять мільйонів двадцять сім тисяч чотирнадцять гривень) гривень 30 копійок спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за свою частку у спільній сумісній власності на спільне майно подружжя в розмірі 6 013 507 (шість мільйонів тринадцять тисяч п`ятсот сім) гривень 16 копійок.

Ухвалою суду від 09.01.2024 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

Разом з позовом від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить суд:

Накласти арешт на наступні об`єкти нерухомого майна, що належать відповідачу:

?квартиру АДРЕСА_8 ;

?квартиру АДРЕСА_9 ;

?квартиру АДРЕСА_10 ;

?квартиру АДРЕСА_11 ;

?квартиру АДРЕСА_12 ;

АДРЕСА_6 ;

машиномісце АДРЕСА_13 .

Ухвалою суду від 09.01.2024 року вирішено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

29.01.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач позов не визнає в повному обсязі, наполягає на тому, що підстави є надуманими, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову.

24.04.2024 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Відповідно до наданої заяви позивач вказує, що у відповідача відповідач здійснював дії по виводу майна з режиму спільної сумісної власності подружжя.

24 січня 2020 року на підставі спірних договорів купівлі-продажу за ОСОБА_2 було зареєстровано наступне нерухоме майно:

1. квартира АДРЕСА_8 ;

2. квартира АДРЕСА_9 ;

3. квартира АДРЕСА_10 ;

4. квартира АДРЕСА_11 ;

5. квартира АДРЕСА_12 ;

6. машиномісце №85А, за адресою: АДРЕСА_14 ;

7. машиномісце АДРЕСА_13 .

Позивач вважає, що вказане майно придбано за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з вищевикладеного, позивач просила суд накласти арешт на частину вищезазначених об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою суду від 13.05.2024 року вирішено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кобилянського М.Ю. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

25.06.2024 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

Ухвалою суду від 06.08.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

23.08.2024 року від позивача до суду налійшли додаткові пояснення.

У судове засідання призначене на 20.09.2024 року з`явились представник позивача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Представник позивача пояснила, що спірними є спільні сумісні кошти отримані від продажу земельної ділянки по договору від 31.12.2015 у розмірі 5085000,00 грн. Просить суд стягнути 1/2 від данної суми з урахуванням інфляції. Наполягала на тому, що вказану частку грошей відповідач витратив не в інтересах сім`ї.

Відповідач під час судового засідання визнав, що кошти отримані від продажу земельної ділянки є спільною власністю подружжя, однак вказав, що дружина отримала свою частку грошей з продажу земельної ділянки, а тому заперечував проти позову в повному обсязі. Зазначив, що ніякі грощі батьку не передавав, а той придбав майнові права на заощеджені накопичення за життя. Вказав, що батько багато років працював на відповідальних посадах та отримував велику заробітню плату.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що 4 грудня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

15 січня 2016 року між ТОВ «Глорі Плюс» та батьком відповідача ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна, а саме: № 2-15-4/26, предметом якого є право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер 2-15-4, розташовану в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 ; № 2-15-5/26, предметом якого є право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер 2-15-5, розташовану в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 ; № 2-15-6/26, предметом якого є право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер 2-15-6, розташовану в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 ; № 2-15-7/26, предметом якого є право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер 2-15-7, розташовану в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 ; № 2-15-8/26, предметом якого є право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_15 .

Крім того, 19 вересня 2017 року між ТОВ «Глорі Плюс» та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна, а саме: № П-1-84/ГП-26, предметом якого є право на новозбудоване майно машиномісце № НОМЕР_1 , розташоване в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 ; № П-1-85/ГП-26, предметом якого є право на новозбудоване майно машиномісце № НОМЕР_3 , розташоване в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 .

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що за період спільного проживання подружжя набуло у спільну власність нерухоме майно за переліком у позові.

Посилаючись на те, що зазначене майно сторонами набуте за час шлюбу, воно належить сторонами на праві спільної сумісної власності. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким припинити право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на визначене майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року у справі № 522/21604/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Зі змісту рішення вбачається, що відповідач брала активну участь під час розгляду даної справи.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на відповідне майно за переліком.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнане право власності ОСОБА_2 на певне майно за переліком.

Також у порядку поділу спільного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 на певне майно за переліком.

Суд враховує, що з 2017 року зазначені спірні гроші по даній справі не були включені сторонами до переліку майна, що підлягають поділу. Водночас, виходячі з обставин викладених у позові, позивач до подачі позову про поділ майна "таємно" їх використав не в інтересах сім`ї (тобто без її згоди).

Суд звертає увагу, що позивач наполягала, що грощі від продажу земельної ділянки зберігалися в готівці за місцем мешкання подружжя та відповідач мав до них вільний доступ, але це має протиріччя з фактом того, що за умовами договору з юридичною особою гроші підлягали перерахуванню на рахунок відповідача.

Дане протиріччя не спростоване сторонами жодними доказами, зокрема щодо часу отримання конкретної суми з банку в готівці, або розпорядження ними іншим шляхом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 387 000 грн. (триста вісімдесят сім тисяч гривень 00 копійок). Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 26400 грн. (двадцять шість тисяч чотириста гривень 00 копійок).

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року у справі № 522/11875/18, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Судовим рішенням встановлено, що подружні відносини припинені, з 2012 року подружжя мешкає окремо.

Постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 11.11.2020 року вирішено Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дворнікової Анни Юріївни залишити без задоволення, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року, залишити без змін.

Постановою Верховного Суду України від 02.06.2021 року вирішено Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задовольнити, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тільки у травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Глорі Плюс» (далі ТОВ «Глорі Плюс») про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості удаваними в частині покупця, переведення прав покупця, визнання недійсними додаткових угод до договорів, поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування вказаного позову позивач зазначав, що зазначене нерухоме майно придбане ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі і за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_7 , за 5 085 000 грн.

Відповідно до вимог ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та:

1) визнати удаваними в частині покупця з моменту укладення:

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-4/26 від 15 січня 2016 року, предметом якого є майнове право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_16 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-5/26 від 15 січня 2016 року, предметом якого є майнове право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_17 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-6/26 від 15 січня 2016 року, предметом якого є майнове право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_18 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-7/26 від 15 січня 2016 року, предметом якого є майнове право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_19 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-8/26 від 15 січня 2016 року, предметом якого є майнове право на новозбудоване майно однокімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_15 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-84/ГП-2 від 19 вересня 2017 року, предметом якого є право на новозбудоване майно машиномісце № НОМЕР_1 , розташоване в багатоповерховому житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_7 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-85/ГП-2 від 19 вересня 2017 року, предметом якого є право на новозбудоване майно машино-місце АДРЕСА_20 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2

2) визнати недійсними:

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №2-15-4/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-5/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-6/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-7/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-8/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-84/ГП-26 від 19 вересня 2017 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-85/ГП-26 від 19 вересня 2017 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

3) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру АДРЕСА_12 («Двадцать Шестая Жемчужина»); квартиру АДРЕСА_10 («Двадцать Шестая Жемчужина»); частину квартири АДРЕСА_21 («Двадцать Шестая Жемчужина»);

4) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1 542 грн та судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано удаваними в частині покупця з моменту укладення: договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-4/26, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-5/26, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-6/26, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-7/26, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-8/26, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-84/ГП-26, укладений 19 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-85/ГП-26, укладений 19 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Глорі Плюс», перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2 .

Визнано недійсними: додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-4/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-5/26 від 15 січня 2016 року, укладену ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-6/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №2-15-7/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № 2-15-8/26 від 15 січня 2016 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-84/ГП-26 від 19 вересня 2017 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; додаткову угоду від 26 листопада 2019 року № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № П-1-85/ГП-26 від 19 вересня 2017 року, укладену між ТОВ «Глорі Плюс», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: частину квартири АДРЕСА_12 ; частину квартири АДРЕСА_11 ; частину квартири АДРЕСА_10 ; частину квартири АДРЕСА_9 ; частину квартири АДРЕСА_8 ; частину машиномісця № НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_14 ; частину машиномісця № НОМЕР_4 у будинку АДРЕСА_14 .

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 березня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Прилепского І. А., діючого від імені ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 червня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У постанові суд вказує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності свідчили б про те, що покупцем спірного нерухомого майна був фактично ОСОБА_2 , отримані ним кошти від продажу спільної земельної ділянки були передані ОСОБА_3 та витрачені останнім для придбання майнових прав на спірні квартири та машино-місця.

Постановою Верховного Суду України від 16.11.2022 року по вказаній справі судом зроблено наступний висновок:

«позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості удаваними в частині покупця, переведення прав покупця, визнання недійсними додаткових угод до договорів та, як наслідок, визнання за нею права власності на частину майна як спільного сумісного майна подружжя не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрала неефективний спосіб захисту в цій частині вимог.»

Постановою Верховного Суду України від 16.11.2022 року по вказаній справі судом вирішено Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобилянський Михайло Юрійович, задовольнити частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2022 року залишити без змін.

З урахуванням зазначених вище судових рішень, позивач 03.01.2024 звернулась до суду з наступними вимогами:

поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати грошову суму в розмірі 12027014 (дванадцять мільйонів двадцять сім тисяч чотирнадцять гривень) гривень 30 копійок спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за свою частку у спільній сумісній власності на спільне майно подружжя в розмірі 6 013 507 (шість мільйонів тринадцять тисяч п`ятсот сім) гривень 16 копійок.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Під час судових засідань, представником позивача визначено, що предметом вказаного позову є грошові кошти отримані з продажу земельної ділянки. Так як продаж вказаної земельної ділянки відбувся в період перебування сторін у шлюбі, то ці кошти є спільною частковою власністю подружжя, а отже позивачка є власником вказаної суми.

Як встановлено судом, та було визнано відповідачем у судовому засіданні, згідно посвідченого 31.12.2015 року приватним нотаріусом Кірнас І.В. договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий №2099, ОСОБА_2 продав ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» земельну ділянку, яка розташована за адресою - АДРЕСА_7 (п. 1), за ціною 5 085 000 гривень, які Покупець зобов`язався сплатити на поточний рахунок Продавця протягом п`ятнадцяти банківських днів з моменту посвідчення вказаного договору днів (п. 4). ОСОБА_1 надала згоду на укладення вказаного договору.

Відповідач особисто брав участь у судовому засіданні не заперечував, що вказаний продаж земельної ділянки відбувся під час фактичного перебуванні у шлюбі з позивачкою та визнав, що вказані гроші відносяться до спільного майна подружжя. Однак вказував, що позивачка одразу отримала свою частину з коштів від продажу вказаної земельної ділянки та заперечував факт привласнення 1/2 частини цих коштів та їх використання не в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Обґрунтовуючи суму стягнення з відповідача, позивач наполягає, що саме кошти, отримані від продажу земельної ділянки, були передані відповідачем своєму батькові ОСОБА_3 , для придбання зазначених квартир та паркомісць без її згоди. Позивачка стверджує, що ці договори купівлі-продажу є неправомірними, оскільки використовувалися для виведення коштів зі спільної власності подружжя.

Позивачка вважає, що відповідач передав гроші від продажу земельної ділянки своєму батькові для придбання нерухомості на його ім`я, що не було в інтересах сім`ї.

Водночас суд звертає увагу, що фактично, позивачка зазначає, що предметом позову є грошові кошти в розмірі 1/2 частини від продажу земельної ділянки та інфляційне збільшення, розрахунок яких наведено у позові.

З приводу зазначеного обґрунтування суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Використання грошей в інтересах сім`ї означає, що фінансові ресурси витрачаються на потреби та добробут усіх членів сім`ї. Це може включати придбання або ремонт будинку чи квартири, оплату оренди, оплату навчання дітей, курси підвищення кваліфікації для дорослих, оплату медичних послуг, ліків, страхування, придбання продуктів харчування, одягу, комунальні послуги, витрати на сімейні відпустки та культурні заходи.

Посилання відповідача на той факт, що станом на момент продажу земельної ділянки подружжя фактично не проживало разом, підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. Але цей факт не спростовує, що зазначені кошти відносяться до спільного майна подружжя.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачкою було надано письмову згоду на продаж даної земельної ділянки, тобто їй було достовірно відомо про факт її продажу, факт отримання грошових коштів та їх розмір.

Більше того, позивачка у позові сама зазначає, що «З кінця 2015 року стосунки позивачки з ОСОБА_2 почали погіршуватися, проте, однак вони продовжували бути однією сім`єю та мали спільний бюджет, який складався з доходів Відповідача як фізичної особи-підприємця, доходів як фізичної особи-підприємця позивачки та доходів, отриманих від спільного майна (продажу, здачі в оренду).»

Також суд звертає увагу, що при розгляді справи про поділ майна подружжя який перебуває наразі на розгляді у суді першої інстанції, позивачка з 2017 року не зверталась з зустрічними вимогами про врахування вказаної суми коштів до загального об`єму майна подружжя.

Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц

При цьому, як вбачається з позиції ВС, висловленої в постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18, факт витрат грошових коштів в інтересах сім`ї також не є безумовною презумпцією та повинен бути доведений належними доказами.

Згідно усталеної практики, кошти, які перебували у спільній сумісній власності подружжя (або вже колишнього подружжя) і були витрачені під час перебування у шлюбі вважаються такими, що були витрачені за спільною згодою і в інтересах сім`ї.

При цьому, саме на позивача, що просить здійснити поділ таких коштів, покладається тягар доказування того, що ці кошти було витрачено одним з подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Водночас, спростування презумпції спільності таких коштів та їх належність до особистої приватної власності покладається на того, хто таку презумпцію спростовуватиме.

Відтак, вбачається, що наразі судова практика переважно стоїть на позиції того, що спільні кошти одним з подружжя витрачаються в інтересах сім`ї, якщо іншим з подружжя не було доведено зворотного.

При цьому, тягар доказування та спростування презумпції «згоди іншого з подружжя», що простежується в положеннях ст. 65 СК України, покладається саме на позивача, який намагається здійснити поділ витрачених іншим з подружжя спільних коштів та отримати компенсацію в розмірі частки від відповідної суми.

Водночас, як вказує у постанові від 07.10.2020 року ВС у справі №752/7501/18:

«Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї».

Отже, категорія «інтереси сім`ї» не має чіткого визначення у законодавстві України, а тому визначення того, чи було той чи інший правочин вчинено в інтересах сім`ї залишається на розсуд суду.

З огляду на зазначені вище обставини суд встановлює, що позиція позивача ґрунтується виключно на припущеннях та не підтверджена жодними достатніми та належними доказами.

Суд зазначає, що договори купівлі-продажу квартир та паркомісць батьком відповідача не є предметом розгляду вказаної справи (тобто предметом спору та доказування), а батько відповідача ОСОБА_3 не є відповідачем у вказаній справі.

В даному випадку, на ці договори розповсюджується презумпція правомірності правочину, тобто правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що під час укладення між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та ОСОБА_3 вищевказаних договорів купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно між ними було досягнуто домовленість про те, що вказане майно придбавається для ОСОБА_2 Належними платіжними документами підтверджується факт того, що грощі по договорам сплачував саме ОСОБА_3 а не відповідач.

Версія позивача, що саме грощі від продажу земельної ділянки були передані відповідачем своєму батьку є лише припущенням, адже не підтверджена жодними доказами по справі.

Підсумовуючи суд вказує, що версія подій відносно грошей отриманих від продажу земельної ділянки запропонована стороною позивача містить суперечності та логічні прогалини не тільки в розрізі вказаної цивільної справи, а з точки зору сукупності судових процесів, що пов`язані з колишнім подружжям ОСОБА_6 та поділу їх майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд вважає, що позовні вимоги позивача є недоведеними та необґрунтованими, а тому суд приходить до висновку про повну відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 01.10.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

20.09.24