Провадження № 22-ц/801/1834/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 рокуСправа № 127/23457/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участю секретаря Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відмову у відкритті провадження, постановлену у цій справі 16 липня 2024 року суддею цього суду Вохміновою О. С.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, за участі заінтересованої особи Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення, та просив: встановити факт, що має юридичне значення - право на виключення з військового обліку відповідно до п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції 01 січня 2021 року) станом на 01 січня 2021 року, встановити факт, що має юридичне значення - обов`язок державного органу - юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , а надалі правонаступника - ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинити дії на виключення з військового обліку відповідно до п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції 01 січня 2021 року) з 21 вересня 2019 року по 01 січня 2021 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до «Временного удостоверения» (взамін військового квитка) № НОМЕР_1 військовозобов`язаного ОСОБА_1 він зарахований на тимчасовий облік запасу за категорією №2 за ВУС («военно-учетная специальность») НОМЕР_2. Відповідно до Переліку військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 вересня 2020 року № 317 (чинний станом на 01 січня 2021 року), дана спеціальність визначена «Без військової підготовки та непридатні до військової служби у мирний час, обмежено придатні у воєнний час».

Відповідно до п. 8 частини 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції 01 січня 2021 року) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних СБУ у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.

Станом на 01 січня 2021 року повний вік заявника становив 41 рік, тому він вважає, що має всі необхідні документи для встановлення факту відповідності п. 8 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції 01 січня 2021 року) і виключенню з військового обліку в зв`язку з неотриманням до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності.

У свою чергу встановлення факту обов`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 , а надалі правонаступника - ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинити дії необхідний йому для наступного відновлення прав та зняття з військового обліку.

16 липня 2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області відмовлено у відкритті провадження у справі за названою заявою ОСОБА_1 на підставі п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує на неналежну перевірку судом першої інстанції його заяви, не з`ясування підстав її подання та передчасність висновку суду про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, 14 жовтня 2024 року подав письмові пояснення, у яких просить проводити розгляд справи без його участі.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, 14 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі.

Згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі № 523/13340/20 Верховний Суд вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених учасників справи, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких самих критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16.

Таким чином існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Судовий порядок встановлення факту, що має юридичне значення, використовується лише у випадку, коли чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку його встановлення. Якщо факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення фактів: права на виключення з військового обліку та встановлення обов`язку уповноваженого органу вчинити дії, з метою наступного відновлення його прав щодо зняття з військового обліку.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначається перелік осіб, які підлягають виключенню з військового обліку у районних (міських) ТЦК та СП, органах Служби безпеки України, підрозділах Служби зовнішньої розвідки за механізмом, встановленим Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

Таким чином, законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення як наявності у особи права на виключення її з військового обліку, так і обов`язок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо вчинення відповідних дій, що унеможливлює використання судового порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства встановлення фактів, що мають юридичне значення, про які просить заявник.

У той же час відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства про що неодноразово виснував Верховний Суд у власних постановах.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна вирішуватись у позасудовому порядку, тому дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо ототожнення судом першої інстанції понять права на виключення з військового обліку та власне виключення з військового обліку на увагу не заслуговують, оскільки є наслідком помилкового тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права та хибного розуміння правового обґрунтування мотивів відмови у відкритті провадження у справі за його заявою.

У решті аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини між сторонами у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета