Справа №521/9632/20
Провадження №2/521/70/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Онуфрієнко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності, припинення права спільної часткової власності на домоволодіння, за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, після подання заяви в порядку статті 49 ЦПК України просила виділити в натурі ОСОБА_1 23/100 частки домоволодіння, що знаходиться у спільній частковій власності в загальному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , та яке складається з житлового будинку літ. «А» у складі приміщень: 3-1 житлова, пл. 10,2 кв. м., 3-2 житлова, пл. 12,8 кв. м., 3-3 душова, пл. 1,2 кв. м., 3-4 кухня, пл. 8,4 кв. м., 3-5 вбиральня, пл. 1,0 кв. м., 3-6 санвузол, пл. 2,5 кв. м., 3-7 кухня, пл. 3,6 кв. м., 3-8 мансарда, пл. 11,4 кв. м., 3-9 мансарда, пл. 6,2 кв. м., житловою площею 23,0 кв. м., допоміжною площею 34,3 кв. м., з житлового будинку літ. «Б, Б1» у складі приміщень: 4-1а коридор, пл. 4,7 кв. м., 4-1 коридор, пл. 5,0 кв. м., 4-2 санвузол, пл. 4,9 кв. м., 4-3 кухня, пл. 8,7 кв. м., 4-4 житлова, пл. 18,2 кв. м., 4-5 коридор, пл. 8,4 кв. м., 4-6 житлова, пл. 9,0 кв. м., 4-7 санвузол, пл. 2,7 кв. м., 4-8 житлова, пл. 10,1 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., житловою площею 37,3 кв. м., допоміжною площею 34,4 кв. м. Визнати за ОСОБА_1 право власності на окремо виділений об`єкт нерухомості - домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «А» у складі приміщень: 3- 1 житлова, пл. 10,2 кв. м., 3-2 житлова, пл. 12,8 кв. м., 3-3 душова, пл. 1,2 кв. м., 3-4 кухня, пл. 8,4 кв. м., 3-5 вбиральня, пл. 1,0 кв. м., 3-6 санвузол, пл. 2,5 кв. м., 3-7 кухня, пл. 3,6 кв. м., 3-8 мансарда, пл. 11,4 кв. м., 3-9 мансарда, пл. 6,2 кв. м., житловою площею 23,0 кв. м., допоміжною площею 34,3 кв. м., з житлового будинку літ. «Б, Б1» у складі приміщень: 4-1а коридор, пл. 4,7 кв. м., 4-1 коридор, пл. 5,0 кв. м., 4-2 санвузол, пл. 4,9 кв. м., 4-3 кухня, пл. 8,7 кв. м., 4-4 житлова, пл. 18,2 кв. м., 4-5 коридор, пл. 8,4 кв. м., 4-6 житлова, пл. 9,0 кв. м., 4-7 санвузол, пл. 2,7 кв. м., 4-8 житлова, пл. 10,1 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., житловою площею 37,3 кв. м., допоміжною площею 34,4 кв. м. Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 23/100 часток домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований такими обставинами. ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , від 17.06.1994 року, належить 23/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Частка об`єкту нерухомого майна складається з: в житловому будинку літ. «А»: 3-1 житлова, пл. 10,2 кв. м., 3-2 житлова, пл. 12,8 кв. м., 3-3 душова, пл. 1,2 кв. м., 3-4 кухня, пл. 8,4 кв. м., 3-5 вбиральня, пл. 1,0 кв. м., 3-6 санвузол, пл. 2,5 кв. м., 3-7 кухня, пл. 3,6 кв. м., 3-8 мансарда, пл. 11,4 кв. м., 3-9 мансарда, пл. 6,2 кв. м., житловою площею 23,0 кв. м., допоміжною площею 34,3 кв. м., з житлового будинку літ. «Б, Б1» у складі приміщень: 4-1а коридор, пл. 4,7 кв. м., 4-1 коридор, пл. 5,0 кв. м., 4-2 санвузол, пл. 4,9 кв. м., 4-3 кухня, пл. 8,7 кв. м., 4-4 житлова, пл. 18,2 кв. м., 4-5 коридор, пл. 8,4 кв. м., 4-6 житлова, пл. 9,0 кв. м., 4-7 санвузол, пл. 2,7 кв. м., 4-8 житлова, пл. 10,1 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., житловою площею 37,3 кв. м., допоміжною площею 34,4 кв. м., що складає 23/100 частин домоволодіння.

ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 04.11.1994 року належить 2/25 частини домоволодіння. У фактичному користуванні ОСОБА_2 , знаходиться: в житловому будинку літ. «Б»: 5-1 коридор, пл. 1,8 кв. м., 5-2 житлова, пл. 10,8 кв. м., 5-3 санвузол, пл. 1,2 кв. м.; 1/3 огорожі № 2, 8, 10, 1/5 огорожі № 1, 1/5 вимощення І, що складає 6/100 частин домоволодіння.

ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 19.08.2010 року №3-2099, належить 7/40 частин домоволодіння та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2010 року, належить 7/40 частин домоволодіння. У фактичному користуванні ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , знаходиться: в житловому будинку літ. «А»: 2-1 коридор, пл. 6,4 кв. м., 2-2 житлова, пл. 18,0 кв. м., 2-3 житлова, пл. 18,1 кв. м., 2-4 житлова, пл. 11, 1 кв. м., 2-5 кухня, пл. 9,9 кв. м., 2-6 санвузол, пл. 9,7 кв. м., V- підсобне, пл. 8,2 кв. м., житловою площею 47,2 кв. м., загальною площею 81,4 кв. м., сарай літ. «Г», сарай літ. «В», огорожа № 3, 12, огорожі № 4, 1/5 огорожі № 1, 1/5 вимощення I, що складає 18/100 частин домоволодіння.

Померлим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 18.09.1998 року № 12427 належить 11/100 частин домоволодіння. У фактичному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходилось: в житловому будинку літ. «А»: 1-1 коридор, пл. 1,6 кв. м., 1-2 житлова, пл. 11,5 кв. м., 1-3 житлова, пл. 14,6 кв. м., 1-5 туалет, пл. 0,4 кв. м., житловою площею 26,1 кв. м., загальною площею 28,1 кв. м., 1/5 огорожі № 1, 1/5 вимощення 1, що складає 6/100 частин домоволодіння.

Право власності сторін належним чином зареєстровано, відповідно до чинного законодавства України, проте між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі, що унеможливлюю вчинення нотаріальних дії. Між сторонами, як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. При наведених обставинах позивач не може в повному обсязі реалізувати своє право власності на домоволодіння, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили усунути перешкоди в здійсненні права власності на 7/20 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом зносу самочинно побудованих ОСОБА_1 будівель та споруд: в житловому будинку літера «А» приміщень 3-6 санвузлу площею 2,5 кв. м., 3-7 кухні площею 3,6 кв. м., 3-9 мансарди площею 6,2 кв. м., в житловому будинку літера «Б» конструкції тамбура, який примикає до коридору 4 - 1а площею 4,7 кв. м.

Зустрічний позов обґрунтований такими обставинами. Позивачі за зустрічним позовом є власниками в рівних частках 7/20 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 19.08.2010 року, реєстровий № 3-2097 і № 3-2099, виданих Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою. Домоволодіння складається в цілому з трьох черепашникових житлових будинків і надвірних будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці площею 1810 кв. м., 887 кв. м. якої є приватною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Окрім частини житлового будинку, надвірних будівель і споруд, до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в порядку спадкування перейшло право власності на 887 кв. метрів земельної ділянки та право користування спільною ділянкою двору разом із співвласниками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Порядок користування спільною ділянкою був встановлений рішенням Малиновського районного суду м Одеси від 03 лютого 1993 року по справі 2-65193. З 2010 року позивачі за зустрічним позовом постійно користуються будинком і земельною ділянкою, ОСОБА_12 з сім`єю постійно проживає за спірною адресою. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належать в житловому будинку літера. «А» приміщення 2-1 коридор площею 6,4 кв. м., 2-2 житлова площею 18 кв. м., 2-3 житлова площею 18,1 кв. м., 2-4 житлова площею 11,1 кв. м., 2-5 кухня площею 9,9 кв .м., 2-6 санвузол площею 9,7 кв. м., V - підсобне площею 8,2 кв. м., житловою площею 47,2 кв. м., загальною 81,4 кв. м., сараї літери « Г» і «В», гараж літера «И», огорожа № 3, 12, 1/2 огорожі № 4, 1/5 огорожі № 1, 1/5 вимощення 1.

Позивачі за зустрічним позовом стверджують, що ОСОБА_1 просить визнати за нею, окрім іншого, право власності в житловому будинку літера. «А» на приміщення 3-6 санвузол площею 2,5 кв .м., 3-7 кухня площею 3,6 кв. м., 3-9 мансарда площею 6,2 кв. м. (мансарда є частиною спільного горищного приміщення). Однак, зазначені приміщення побудовані ОСОБА_1 самочинно без узгодження з іншими співвласниками, з грубим порушенням прав співвласників і користувачів ділянки.

В результаті зведення ОСОБА_1 прибудови до будинку літера «А» межа будинку зрушилася вліво на 1,4 метра, була зайнята спільна територія двору, який перебуває також в користуванні ОСОБА_13 і користуванні сімей ОСОБА_10 і Лахно. Була перекрита значна частина спільних воріт (раніше ширина воріт складала 3,85 м., нині - приблизно 2, 40 м.) Ці ворота тепер не відкриваються, користуватися за призначенням ними неможливо. На прохання співвласників усунути цю проблему ОСОБА_1 не реагує.

Крім того, нещодавно свій вхід до будинку літера «Б» ОСОБА_1 без узгодження з співвласниками обладнала конструкцією тамбура, який примикає до коридору 4-1 а площею 4,7 кв. м. Ця конструкція також створює перешкоди співвласникам в користуванні спільною ділянкою. Вона утрудняє прохід до частини будинку ОСОБА_13 , позбавляє останніх можливості повною мірою користуватися підсобними приміщеннями. Вказані споруди відображені в технічних документах від 2020 року, які додає позивач до позовної заяви. Ніяких дозвільних документів на будівництво вказаних споруд ОСОБА_1 не оформляла. Посилання ОСОБА_1 на те, що ці, а також інші прибудови до житлових будинків побудовані нею самочинно до 1992 року, а відповідно не підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому чинним законодавством не відповідає дійсності. Вказані прибудови зведені після 2010 року, вже в період користування Танатаровими нерухомістю. Так, в технічних паспортах, виготовлених КП «ОМБТІ і РОН» 26.11.2004 року, 19.07.2007 року, 20.05.2010 року, рішенні виконкому Малиновської райради народних депутатів номер 520 від 17.06.94 року «Про перерахунок часток по АДРЕСА_1 » ці прибудов відсутні.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на Висновок експерта номер 08/2020 від 08 липня 2020 року, в якому зазначено, що її частина домоволодіння розташована на огородженій земельній ділянці, яка має вихід на АДРЕСА_1 , забезпечена індивідуальними інженерними комунікаціями, наявні огородження з суміжними землекористувачами також не відповідає дійсним обставинам. Ділянка, на якій розташована частина домоволодіння ОСОБА_1 , ніяк не відокремлена. У співвласників є двір спільного користування, у тому числі з суміжним користувачем ОСОБА_6 . Цей двір є загальним проходом до частини будинку ОСОБА_13 , частин інших співвласників, до господарських споруд та будівель Танатарових. Ніякого іншого входу на ділянку ні у Танатарових, ні у сім`ї ОСОБА_10 немає. У співвласників спільні каналізація та водопровід. Користування спільним майном вимагає узгоджених та добросусідських рішень, однак ОСОБА_1 ці принципи порушує, що і обумовило звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до суду із зустрічною позовною заявою.

У відкритому судовому засіданні представник ОСОБА_1 позовну заяву підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов просив залишити без задоволення.

У відкритому судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 , зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Під час підготовчого провадження ОСОБА_3 , та її представник у відкритому судовому засіданні заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 , зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 та його представник у відкритому судовому засіданні заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_5 під час підготовчого провадження проти позову ОСОБА_1 заперечував, просив його залишити без задоволення. У відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Представник ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 , зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також належить залишити без задоволення.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до суду наділені, зокрема, фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права фактичним обставинам та вимогам закону.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.

13 жовтня 1983 року ОСОБА_1 придбала у власність 9/50 часток домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на 9/50 часток домоволодіння було зареєстровано у встановленому законом порядку 10 січня 1984 року (т. 1 а. с. 13-14 об.).

Відповідно до виписки із рішення виконкому Малиновської райради народних депутатів № 520 від 17.06.1994 року про затвердження перерахунку часток в домоволодінні АДРЕСА_1 частка ОСОБА_1 склала 23/100 часток (т. 3 а. с. 56).

Відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 14 грудня 1994 року, виданого замість договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1983 року ОСОБА_1 є власником 23/100 часток домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 12).

ОСОБА_2 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , та його частка у спільній власності становить 2/25 (т. 3 а. с. 59).

ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-2097, належить 7/40 частин домоволодіння та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2010 року, належить 7/40 частин домоволодіння (т. 2 а. с. 104).

Померлим ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , спадкоємцем яких є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 18 вересня 1998 року, зареєстрованому в реєстрі за № 12427 належало 11/100 частин домоволодіння (т. 3 а. с. 74).

ОСОБА_6 була співвласником 23/200 часток спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 18 грудня 2004 року (т. 3 а. с. 118). Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 січня 2019 року ОСОБА_6 виділено в натурі та визнано за нею право власності на 57/200 часток спірного домоволодіння. Встановлено порядок користування земельною ділянкою між ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 154-161).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03 лютого 1993 року визначений порядок користування спірною земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння ОСОБА_15 (колишня власниці частки, на яку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину), ОСОБА_1 , ОСОБА_16 (т. 2 а. с. 110-118). Відповідно до встановленого порядку за ОСОБА_15 виділено земельну ділянку пл. 885 кв. м. по існуючому порядку користування, в тому числі площа під житлове та двір 216 кв. м., ділянка загального користування 36,4 кв. м., огород по існуючій межі розподілу 585 кв. м. За ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 316 кв. м., в тому числі площа під житлове та двір 156,6 кв. м., ділянка загального користування 36,4 кв. м.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказує на те, що між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі, що унеможливлює вчинення нотаріальних дії. Між сторонами, як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. При наведених обставинах позивач не може в повному обсязі реалізувати своє право власності на домоволодіння.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 до суду надано Висновок експерта № 08/2020 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 521/9632/20 від 08 липня 2020 року. У висновку судовий експерт ОСОБА_17 вказала про те, що 23/100 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належну на праві приватної власності ОСОБА_1 , яка складається з житлового будинку літ. «А» у складі приміщень: 3-1 житлова, пл. 10,2 кв. м., 3-2 житлова, пл. 12,8 кв. м., 3-3 душова, пл. 1,2 кв. м., 3-4 кухня, пл. 8,4 кв. м., 3-5 вбиральня, пл. 1,0 кв. м., 3-6 санвузол, пл. 2,5 кв. м., 3-7 кухня, пл. 3,6 кв. м., 3-8 мансарда, пл. 11,4 кв. м., 3-9 мансарда, пл. 6,2 кв. м., житловою площею 23,0 кв. м., допоміжною площею 34,3 кв. м., в житловому будинку літ. «Б, Б1» у складі приміщень: 4- 1а коридор, пл. 4,7 кв. м., 4-1 коридор, пл. 5,0 кв. м., 4-2 санвузол, пл. 4,9 кв. м., 4-3 кухня, пл. 8,7 кв. м., 4-4 житлова, пл. 18,2 кв. м., 4-5 коридор площею 8,4 кв. м., 4-6 житлова площею 9,0 кв. м., 4-7 санвузол площею 2,7 кв. м., 4-8 житлова площею 10,1 кв. м., загальною площею 71,7 кв. м., житловою площею 37,3 кв. м., допоміжною площею 34,4 кв. м., технічно можливо виділити в натурі (т. 1 а. с.46-50).

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд критично ставиться до висновку експерта ОСОБА_17 та вважає необхідним його відхилити.

За приписами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) зробив Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)), від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

Послідовний аналіз матеріалів справи надав суду підстави дійти висновку про те, що в складі домоволодіння, яке належить ОСОБА_1 на праві власності із часткою 23/100 містяться самочинно збудовані об`єкти.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні технічними паспортами на спірне домоволодіння.

Так, відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 06 червня 2020 року ФОП ОСОБА_18 , на відомості з якого посилалася ОСОБА_1 , обгрунтовуючи позовні вимоги, та який став підставою для висновку експерта ОСОБА_17 вбачається, що прибудови до житлового будинку літ. «А», а саме прибудови літ. «а5» та літ. «а6», мансарда літ. «а7» та прибудови до житлового будинку літ. «Б», а саме: надбудова літ. «Б1» Прибудова літ. «б», навіс літ. «б1», самочинно побудовані до 05.08.1992 року відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію, затвердженого наказом Мінрегіонбуду та ЖКГ України № 91 від 24.06.2011 року, зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за № 830/19568 (із змінами та доповненнями) не підлягають прийняттю в експлуатацію, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (т. 1 а. с. 15).

Відомості, вказані в технічному паспорті від 06 червня 2020 року спростовуються матеріалами інвентаризаційної справи на домоволодіння, дослідженими в судовому засіданні, а саме:

випискою із рішення виконкому Малиновської райради народних депутатів № 520 від 17.06.1994 року, із якої вбачається, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходяться в літ. А 3-1 (10,2) кв. м. жила, 3-2 (13,2) кв. м. жила, в літ а2 3-4 (5,1) кв. м. кухня, 3-5 (1,6) кв. м. уборна, літ. А3 тамбур, в літ. Б жила 4-1 (3,3) кв. м. коридор, 4-2 (10,7) кв. м. жила, 4-3 (7,0) кв. м. кухня, що складає 23/100 часток домоволодіння (т. 3 а. с. 56);

технічним паспортом, виготовленим КП «ОМБТІ та РОН» 05 липня 2007 року із відміткою про самочинно збудовані або переобладнані приміщення в літ. Б, Б-1, при цьому із плану поверхів будинку літ. «А» вбачається відсутність приміщень 3-6, 3-7, 3-9, а будинку літ. «Б» приміщень 4-1а (б) та (б1) (т. 3 а. с. 82);

технічним паспортом, виготовленим КП «ОМБТІ та РОН» 05 липня 2012 року із відміткою про самочинно збудовані або переобладнані приміщення другий поверх Б1, прибудови а5,а6, б (а. с. 116);

довідкою розрахунком часток від 14.06.2012 року із приміткою про самочинно зведені ОСОБА_1 двоповерхову прибудову літ. «Б1», прибудови «б», «а5», «а6» (т. 3 а. с. 113).

Крім того, матеріали інвентаризаційної справи містять схематичні плани приміщень літ. «А» від 26.07.1996 року (т. 3. а. с. 41), літ. «Б» від 20.08.1997 року (т 3 а. с. 43), які не містять відомостей щодо наявності приміщень 3-6, 3-7, 3-9, а будинку літ. «Б» приміщень 4-1а (б) та (б1).

Відсутність самочинно зведених ОСОБА_1 приміщень зафіксована також в технічних паспортах на домоволодіння від 26.11.2004 року (т. 2 а. с. 119) та від 20.05.2010 року (т. 2 а. с. 134).

Із листа Управління ДАБК Одеської міської ради від 21.06.2020 року за № 01-5/119-об вбачається, що в Управління відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 149).

Таким чином, наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази дають підстави суду дійти висновку про те, що самочинне зведення ОСОБА_1 приміщень сталось в період між 2010 та 2012 років, а не до 05.08.1992 року, як зазначено в технічному паспорті від 08.06.2020 року. Тому суд відхиляє висновок експерта № 08/2020 року від 08 липня 2020 року, так як вихідними даними для дослідження слугували саме відомості, що містяться в технічному паспорті від 08.06.2020 року, які не відповідали дійсним обставинам та суперечили матеріалам інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння.

Отже, суд в ході розгляду справи дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необгрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, так як самочинно зведене ОСОБА_1 нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом виділу в натурі в порядку статті 364 ЦК України.

Надаючи правову оцінку зустрічним позовним вимогам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зносу самочинно побудованих ОСОБА_1 будівель і споруд, суд керується наступним.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом зустрічного позову є усунення перешкод у здійснені права власності на 7/20 часток спірного домоволодіння, шляхом знесення самочинно зведених будівель та споруд.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Тлумачення вказаної норми права дозволяє зробити висновок про те, що самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, провадження № 61-39346св18, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, провадження № 61-16770св18.

Крім того, у пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, провадження № 14-445цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Згідно з частиною другою вказаної статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Водночас згідно з частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилася від здійснення перебудови.

Такий правий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 727/7282/15-ц, провадження № 61-9671св21.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

На вказаному судам наголошено у пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» і до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18), від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи зустрічний позов в частині порушення їх прав та інтересів, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказали, що внаслідок самочинного спорудження ОСОБА_1 прибудови до будинку літ. «А» межа будинку зрушилась вліво на 1,4 метра, була зайнята спільна територія двору, який перебуває також в користуванні сімей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Була перекрита значна чистина спільних воріт (раніше ширина воріт складала 3,85 кв. м., нині приблизно 2,40 кв. м.). Ворота зараз не відкриваються, користуватись ними за призначенням неможливо.

На підтвердження своїх доводів стороною позивачів за зустрічним позовом надано до суду фототаблицю із зображенням вхідних воріт, загального двору та самочинно зведених ОСОБА_1 будівлі та споруд (т. 2 а. с. 168-170).

Із наданих фотографій вбачається, що вхід до спільного двору здійснюється через калитку достатньої ширини для проходу. В судовому засіданні на питання головуючого щодо можливості переобладнання воріт таким чином, щоб вони мали можливість відкриватися повністю, представником ОСОБА_1 було зазначено про те, що це питання підіймалось між співвласниками, однак ніхто із учасників розгляду справи, в тому числі і позивачі за зустрічним позовом, не бажають приймати участь в їх переобладнанні. Вказані доводи представника позивача ОСОБА_1 стороною ОСОБА_4 та ОСОБА_19 спростовані не були.

Доводи позивачів за зустрічним позовом щодо зменшення ширини воріт та зрушення межі будинку на 1,4 кв. м. не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, яким міг би бути, наприклад, відповідний висновок судової будівельно-технічної експертизи.

Доводи Танатарових щодо неможливості користуватися підсобним приміщенням, а саме, гаражем, зводяться до припущень, та також не підтвердженні відповідними доказами. Крім того, відмовляючи в позові, суд, в тому числі, звертає увагу на те, щ за даними інвентаризаційної справи, дослідженої судом, вказаний гараж також є самочинно збудованим та право власності на нього за ОСОБА_4 та О.Л. не зареєстровано в установленому законом порядку.

При цьому, вирішуючи спір, виконуючи вимоги процесуального закону та надаючи оцінку всім доказам у сукупності, суд вважає, що доказів неможливості перебудови самочинно зведених ОСОБА_1 споруд та будівель та можливості позасудового врегулювання спору матеріали справи не містять.

Доводи зустрічного позову зводяться до незгоди із діями ОСОБА_1 щодо самовільного зведення нею спірних споруджень, порушення же прав ОСОБА_4 та О.Л. пов`язаних з таким самочинним зведенням, при цьому, не підтверджуються матеріалами справи, наданими доказами, належно оціненими судом, є бездоказовим, тобто припущенням, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки у спорі не встановлено правових підстав для знесення самочинного будівництва до прибудови, яка належить ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 317, 319, 364, 376, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, визнання права власності, припинення права спільної часткової власності на домоволодіння залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 03 жовтня 2024 року.

Суддя: Ю.В. Тополева