ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1337/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3985/24 Категорія: 305010000 Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач: Головне управління Національної поліції в Черкаській області;

представник відповідача ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , старший сержант поліції, проходив службу в поліції особливого призначення ГУНП в Черкаській області з 07.11.2015 року по 15.02.2019 року на посаді поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Черкаській області.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі № 580/11461/23 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення; зобов`язано ГУ Національної поліції в Черкаській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2024 року у справі № 580/11461/23, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 року залишено без змін.

У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення прав, йому завдано моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 ЦК України та яка полягає: у спричиненому йому тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про своє звільнення. Даний психологічний шок можна порівняти зі втратою значної суми грошових коштів. За декілька секунд він згадав майже всі свої зусилля, які він прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків; у переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем його законних прав на відпустку, заробітну плату за договором; у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати моєї праці, починаючи із грудня 2016 року по дату звільнення; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб.

Всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача, він перебуває у сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав. Втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на отримання заробітної плати не свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що внаслідок бездіяльності відповідача щодо здійснення розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, останній зазнав душевних страждань, однак враховуючи вимоги розумності і справедливості, звільнення позивача з посади за власним бажанням та дату набрання рішення суду у справі 580/11461/23 законної сили (08.05.2024 року), суд прийшов до висновку, що моральна шкода, яка заподіяна ОСОБА_1 може бути оцінена у розмірі 500,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду змінити шляхом збільшення суми відшкодування моральної шкоди з 500 грн. до 50 000,00 грн.

Вказує, що висновки суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди не відповідають практиці ЄСПЛ та загальній судовій практиці. Суд не врахував, що невиплата грошового забезпечення протягом тривалого часу впливала на економічну та купівельну спроможність позивача. Скаржник не погоджується з висновками суду щодо визначення розміру коштів у відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти її задоволення, зазначивши, що висновки суду першої інстанції у справі щодо визначеного розміру відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

За правилами ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У даному випадку предметом спору є вимоги про стягнення 50000,00 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що відповідно до витягу з наказу ГУНП в Черкаській області № 44 о/с від 15.02.2019 року старший сержант поліції ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі власноручно поданого рапорту від 11.02.2019 року (а.с. 12).

Відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 року у справі № 580/11461/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю та визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення, а також зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2024 року у справі № 580/11461/23 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області залишено без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 року - залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішення Черкаського окружного адміністративного суду у даному випадку має преюдиціальне значення та не підлягає доведенню.

Недотримання відповідачем вимог законодавства в частині невиконання ним трудових договорів та безпідставного порушення прав призвело до завдання позивачу моральних страждань, для компенсації яких заявлено позовні вимоги в цій справі про відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, позивач мав докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав у спосіб звернення до суду як у порядку адміністративного судочинства, так і до суду загальної юрисдикції у даній справі.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами. Так порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі, і згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.08.2020 року у справі № 127/16375/19.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства у сукупності із фактичним обставинами даної справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у справі та відшкодування позивачу за рахунок відповідача завданої йому моральної шкоди сумою коштів у розмірі 500,00 грн., яка належним чином відповідатиме рівню моральних страждань позивача, а також засадам розумності та справедливості та враховуватиме факт порушення трудових прав позивача на отримання даних стосовно грошового забезпечення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2024 року, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді