КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/3302/22 Головуючий у І інстанції - Сташків Т.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року

у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

установив:

ОСОБА_2 звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 листопада 2018 року позивач та відповідач уклали договір позики, за яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти на придбання квартири у розмірі 80000 доларів США, що станом на 21 листопада 2018 року еквівалентно 2220800 грн.

Згідно п.2.1. договору позики від 21 листопада 2018 року, договір є безпроцентний та остаточний розрахунок щодо повернення коштів має бути здійснений не пізніше 01 лютого 2022 року, однак, боргові зобов`язання відповідачем виконано не було, а тому ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

Просила суд, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 21 листопада 2018 року у розмірі 80000 доларів США, що еквівалентно 2220800 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року, вказаний вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 листопада 2018 року у розмірі 80000 доларів США, що еквівалентно 2220800 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушено його права та законні інтереси, подав апеляційну скаргу, обґрунтовуючи її тим, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, а оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 09 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області серія НОМЕР_1 актовий запис №52.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, шлюб між сторонами розірвано.

Вважає, що участь його у розгляді даної справи є обов`язковою з огляду на диспозицію ст. 65 СК України у вигляді необхідності отримання його згоди на укладання договору позики від 21 листопада 2018 року, адже про його існування апелянту не було відомо.

Обмеження його у розгляді справи стало наслідком прийняття незаконного рішення по фіктивному правочину і як наслідок намагання колишньої дружини ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_2 створити штучний борг і стягнути його з апелянта.

ОСОБА_2 подала позовну заяву про стягнення зі своєї дочки ОСОБА_3 заборгованості по явно фіктивному договору позики від 21 листопада 2018 року. Під час його начебто укладання, ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі, тоді як положення ч. 3 ст. 65 СК України визначає обов`язок отримувати згоду іншого подружжя на правочин щодо цінного майна.

Крім цього, розгляд даної справи за відсутності апелянта, позбавив можливості останнього подати зустрічну позовну заяву про визнання договору позики від 21 листопада 2018 року недійсним.

Також зазначив, що матеріали справи не містять доказів укладання договору позики від 21 листопада 2018 року в інтересах сім`ї, передачу та отримання коштів ОСОБА_3 від її матері та використання цих коштів для придбання квартири.

Отже, на думку апелянта, договір є фіктивним.

Просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що вона, ОСОБА_3 у договорі позики виступає позичальником, а не позикодавцем, а тому отримання згоди чоловіка - ОСОБА_1 , в силу вимог ч. 2, 3 ст. 65 СК України не вимагається, і як наслідок залучення судом другого з подружжя в такій категорії спорів не є обов`язковим.

Крім цього, зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вважає, що посилання ОСОБА_1 на фіктивність укладеного договору позики є його цілковитим припущенням.

Також вважає, що ОСОБА_1 не позбавлений права в окремому провадженні звернутись до суду з вимогою про визнання договору позики недійсним.

Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2018 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір позики, за яким передано у власність позичальникові грошові кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 3-му поверсі, загальною площею 85.5 кв.м. житловою площею - 20,6 кв.м. кількість кімнат - 3, за номером №2-163, у розмірі 80000 доларів США, що еквівалентно 2220800 грн. згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 21 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 2.1 договору, останній є безпроцентним та остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 лютого 2022 року.

У пункті 3.7 договору вказано, що сума, що підлягає поверненню, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений цим договором або законом.

З огляду на те, що відповідач не повернула грошові кошти в установлений договором строк, позивач зверталася до відповідача з претензією від 03 жовтня 2022 року.

Дана претензія отримана відповідачем 05 жовтня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та трекінгом щодо пошуку поштових відправлень, однак грошові кошти відповідач не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказів повернення відповідачем суми позики позивачу матеріали справи не містять, відповідач в установлений договором строк та на вимогу позивача від 03 жовтня 2022 року грошові кошти не повернула, чим допустила порушення договірного зобов`язання.

З висновками викладеними в оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються приписами параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За викладеною в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №740/2904/17-ц) правовою позицією, договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із умов договору позики вбачається, що відповідач мала повернути надані позивачем у позику грошові кошти не пізніше 01 лютого 2022 року.

Однак, відповідач в установлений договором строк та на вимогу позивача від 03 жовтня 2022 року грошові кошти не повернула, чим допустила порушення договірного зобов`язання.

За положеннями статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до умов договору позики сторони передбачили порядок повернення позики в загальній сумі 80000 доларів США в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

З огляду на те, що доказів повернення відповідачем суми позики позивачу матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики укладався без його згоди, як чоловіка ОСОБА_3 на час укладення такого договору, а розгляд справи в суді першої інстанції, який відбувся без його залучення як третьої особи стало наслідком для прийняття рішення, яке безпосередньо стосується його майнових прав та обов`язків.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року (справа №409/479/17), позичальник, беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядженням спільним майном.

Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №713/285/2012), від 18 листопада 2019 року (справа №569/7631/15), від 27 листопада 2019 року (справа №133/3928/14).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Натомість, згода другого з подружжя необхідна лише у разі, якщо один із подружжя виступає позикодавцем, в такому випадку він здійснює розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 згідно договору позики від 21 листопада 2018 року є позичальником, а не позикодавцем, то отримання згоди ОСОБА_1 , який на той час був її чоловіком не вимагається, та як наслідок залучення судом його до участі у справі не було обов`язковим.

Також, колегія суддів вважає передчасними доводи апелянта про фіктивність укладеного 21 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір позики від 21 листопада 2018 року було визнано недійсним.

Не погоджуючись з таким договором, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості для звернення до суду із відповідним позовом про визнання такого договору недійсним.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по суті, та цим рішенням апеляційну скаргу залишено без задоволення, то з апелянта в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, що підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги у розмірі 18607,50 грн., що становить 150% від ставки, яка була сплачена позивачем при зверненні до суду із позовом.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 18607 (вісімнадцять тисяч шістсот сім) грн.. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба