Справа № 727/2506/24
Провадження № 2/727/798/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

16 жовтня 2024 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючої судді М.Є.Бойко,

за участю:

секретаря судового засідання В.В.Васківчук,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Черкеза М.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Чернівці, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком з відповідними добудовами та земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0600 га, з кадастровим номером :16:002:0232, які належать їй на праві приватної власності та розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла, а також стягнути з нього всі понесені нею судові витрати по справі в загальному їх розмірі 23 482, 20 грн., обґрунтовуючи такі свої вимоги наступними обставинами.

10.06.2023 року її батьком - ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договору з реєстровим № 850,851 подаровано їй вищезазначене нерухоме майно. До цього відповідач, який є її рідним братом, хоча він і має у користуванні інше житло, безпідставно вселився зі своїм повнолітнім сином до спірного будинку, але, не дивлячись на свою платоспроможність, не оплачував комунальні послуги, не надавав коштів на придбання продуктів та не приймав участі в інших побутових витратах, а також постійно зловживав спиртними напоями, внаслідок чого між ними регулярно почали виникати скандали, під час яких відповідач постійно принижує її, батька, а також її чоловіка, в зв`язку із чим нормальне спільне їх проживання стало неможливим, проте добровільно виселитись з належного їй будинку ОСОБА_2 відмовляється.

Ухвалою судді від 29.03.2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

23.04.2024 року відповідач подав відзив на позов ОСОБА_1 , в якому просить суд відмовити у задоволенні її вимог, оскільки він разом із колишньою дружиною та сином вселився до будинку по АДРЕСА_1 два з половиною роки тому, з дозволу та на прохання щодо здійснення за ним догляду свого батька, який на той час був власником цього житла , та за його згодою постійно там проживав. Проте, коли туди переїхала сестра позивачка по справі , вона почала вимагати, щоб він з сім`єю виселилися , чинити з цього приводу на них тиск та влаштовувати скандали, а також змінила вхідні замки. Отже, неприязні стосунки між ними виникли саме з її вини, ініціатором сварок також була ОСОБА_1 . У результаті він був змушений покинути будинок, позбавлений можливості відвідувати та спілкуватися з батьком, але всі його речі залишилися там , жодного іншого житла він не має.

У судовому засіданні позивачка свій позов підтримала із зазначених у ньому підстав та пояснила, що вона з ОСОБА_2 є рідною сестрою та братом, разом вони проживають спільно приблизно 3 роки. Зазначила, що ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, поводиться неправомірно, ображає її, нецензурно висловлюється, вчиняє домашнє насильство, за що притягувався до адміністративної відповідальності судом, а також відносно нього складений обвинувальний акт за ч.1 ст. 126 КУпАП. Також звернула увагу на те, що 10.06.2023 року батько подарував їй будинок, тобто останній лише їй належить на праві власності. У вказаному будинку, окрім неї, зареєстровані батько та її чоловік. ОСОБА_2 дійсно вселився та проживав у ньому з дозволу їх батька, але оскільки на даний час власник цього житла змінився, вона вважає, що відповідач повинен бути з нього виселений .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених ним у відзиві на позов, додатково пояснивши, що вину у вчиненні кримінального правопорушення відносно сестри не визнає, домашнього насильства відносно неї він не застосував. Після того, як батько подарував сестрі будинок у них почали виникати конфлікти з приводу користування ним, у зв`язку із чим позивачка змінили замки на вхіднх дверях, фактично змусила його покинути це житло, а тому він опинився «на вулиці», оскільки жодного іншого не має, як не має і коштів на його придбання в зв`язку із відсутністю у нього доходів вже протягом приблизно п`яти років.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для її розгляду в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу від 10 червня 2023 року ОСОБА_3 (дарувальник) подарував, тобто безоплатно передав у власність ОСОБА_1 ( обдаровуваній) житловий будинок з належними до нього спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ) загальною площею 206,50 кв.м., житловою площею 102,30 кв.м. та земельну ділянку, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0600 га, за цією ж адресою що розташована за адресою АДРЕСА_1 ) ( а.с.15-16).

Відповідно до витягів з реєстру речових прав на нерухоме майно № 335259557 та №335259571 від 10.06.2023 року вищезазначені будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.17-18).

Відповідно до довідки ОКНП «ЧОНД» №246 від 30.01.2024 року ОСОБА_2 був зареєстрований у ньому в 2007, 2016, 2017 роках з діагнозом : розлади психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю «гостра інтоксикація». У 2021 році нагляд припинено у зв`язку із відсутністю інформації ( а.с.26).

Постановою Шевчеківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року закрито провадження у справі відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, яке мало місце 14 лютого 2023 року, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу ( а.с.27)

З відповіді ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області № Ч-1637 від 06.12.2023 року вбачається, що за результатами перевірки відомостей, викладених у зверненні Чорнолецької № 36982 від 21.11.2023 року з приводу безпідставного обвинувачення її нібито у незаконній приватизації кварири АДРЕСА_2 , Чернівецьким районним управлінням поліції прийнято рішення про припинення його розгляду в зв?язку відсутністю ознак кримінального правопорушення. По даному факту з ОСОБА_2 , було проведено профілактичну бесіду в ході якої його попереджено про неприпустимість в подальшому вчинення протиправних дій ( а.с.28).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000096 від 29.01.2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР про вчинення 28.01.2024 року ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України ( а.с.29).

Відповідно до висновку експерта № 83 екс від 01.02.2024 року КМУ «Обласне бюро судово-медичної експертизи» на момент огляду у ОСОБА_1 будь-яких зовнішніх тілесних ушкоджень не виявлено ( а.с.30-31).

Крім того, в якості доказів порушення відповідачем правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одному будинку,позивачкою до позову долучені фотознімки із зображенням на трьох з них ОСОБА_2 , який демонструє непристойні з точку зору нормальної людської поведінки жести.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСРосіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц.

Отже, для застосування правил статті 116 Житлового кодексу України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття та користування спірною нерухомістю, а також - застосування щодо ОСОБА_2 належних заходів попередження або громадського впливу саме щодо порушення правил співжиття та користування спірною нерухомістю, які, беручи до уваги офіційний характер вказаних заходів та відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування, мають підтверджуватися письмовими доказами.

Так, зазначена у позові та долучена до справи постанова Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16.05.2023 року відносно відповідача за ч.1 ст.173-2 КУпАП свідчить про вчинення ним домашнього насильства лише один раз та є спеціальним заходом протидії домашньому насильству, крім того, зазначена постанова містить лише встановлення факту висловлювання відповідачем грубою нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_1 , однак не підтверджує систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що роблять неможливим проживання сторін у справі в одному будинку.

Фотознімки, наявні у матеріалах справи та звернення позивачки до правоохоронних органів від 21.11.2023 року, в якому йдеться не про порушення таких правил відповідачем, також не підверджують цих обставин та, з урахуванням підстав позову: ст. 116 ЖК - порушення відповідачем правил співжиття з іншими, хто проживає в даній квартирі, не мають значення при вирішенні спору.

Вирок, яким би ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 т.126 КК України та який би набрав законної сили, на даний час судом не ухвалено, а тому його винуватість в цьому кримінальному проступку у передбаченому законом порядку не доведено.

Жодних доказів про проведення профілактичних бесід, які були б проведені працівниками поліції з відповідачем щодо недопущення порушення правил співжиття та недопущення насильства в сім`ї суду не надано, тоді як такі обставини мають бути зафіксовані відповідно до ст. 255 КУпАП України повноважними особами, а справи про відповідні правопорушення - розглянуті у встановленому порядку.

Отже, обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, судом не встановлено.

Що ж стосується інших доводів позову, зокрема щодо наявності підстав для виселення відповідача в зв`язку із його самоправним вселенням та у зв`язку із зміною власника нерухомості, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини третьою статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено судом та не заперечується позивачкою, на момент вселення відповідача власник вищевказаного житлового будинку його батько ОСОБА_3 надав свою згоду на проживання без реєстрації сина та його сім`ї, використавши таким чином своє право, передбачене ст.383 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 правомірно набув право користування спірним житлом, згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишнього співвласника домоволодіння ОСОБА_3 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови,за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту,житло надається державою т аорганами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

За приписами статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла наступних висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постановівід 21серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження№ 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачем у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем його проживання.

Таким чином, тривалий час проживання відповідача в спірній квартирі (майже три роки) в житлі, до якого він вселився зі згоди власника квартири ОСОБА_3 - як член сім`ї (син), відсутність іншого житла, оскільки доказів протилежного надано не було, на думку суду, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне його виселення з нього є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Та обставина, що ОСОБА_1 є власником спірної нерухомості, а, отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним їй майном сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд вважає необхідним у задоволенні позову про виселення відповідача відмовити, проте, з урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, попередити ОСОБА_2 про те, що у випадках порушення правил співжиття його може бути виселено з із будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати у зв`язку із відмовою в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення без надання іншого житла.

Попередити ОСОБА_2 про те, що у випадку порушення ним правил співжиття його може бути виселено з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складено 21.10.2024 року.

СУДДЯ М.Є.Бойко