УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 487/4542/23

провадження № 61-12292ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію квартири в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію квартири в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 і позивач як спадкоємець першої черги за законом звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з посиланням на те, що ОСОБА_2 за життя не використав свого права на приватизацію квартири.

Посилаючись на те, що батько був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 , 26 січня 1995 року звертався до керівника органу приватизації із заявою про передачу квартири у приватну власність, але свідоцтва про право власності на квартиру не отримав з невстановлених причин, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право на приватизацію квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня

2024 року, яке залишено без змін постановою від 24 липня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до спадкоємців переходить право вимагати права власності на квартиру у разі, коли спадкодавець висловив свою волю на приватизацію займаної ним квартири, але помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, та після визначеного цією статтею строку.

Оскільки за життя ОСОБА_2 не набув права на приватизацію квартири так як не подав до відповідного органу заяви про приватизацію, то такого права не виникає і у спадкоємця ОСОБА_1

23 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корець С. В. засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня

2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 липня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме заявнику необхідно надати відомості щодо наявності у адвоката, який діє від імені заявника електронного кабінету.

Вимоги вказаної ухвали заявник виконав.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09 лютого 2018 року у справі № 719/179/17, від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16, від 07 липня 2021 року

у справі № 175/4089/18, від 09 серпня 2023 року у справі № 523/20890/21 від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Суд встановив, що батько позивача - ОСОБА_2 отримав право на вселення у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 1915 від 05 жовтня 1982 року в порядку обміну житловою площею.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

17 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицької Г.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постановою нотаріуса від 17 листопада 2022 року № 43/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану вище квартиру з підстав ненадання правовстановлюючого документу на квартиру.

Відповідно до листа Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1104 від 21 вересня 2023 року право власності на квартиру

АДРЕСА_1 станом на 28 грудня 2012 року не зареєстроване, технічна інвентаризація вказаної квартири не проводилася, технічний паспорт не виготовлявся.

Відсутність зареєстрованого права власності на спірну квартиру підтверджується також копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 січня 2023 року № 320735802.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного майна, та майна, що є в комунальній власності.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові засади приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України

«Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового

фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків визначений у законодавстві і є вичерпним.

До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію, заборона приватизувати конкретне приміщення (частина друга та четверта

статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, а також постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19,

від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня

1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц та

у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі

№ 719/179/17, від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16-ц.

Суди встановили, що після смерті ОСОБА_2 в його особистих речах було знайдено оригінал заяви про приватизацію від 26 січня 1995 року. Жодних реєстраційних даних, вчинених органом реєстрації, заява не містить.

Представник позивача, вивчивши надані Миколаївською міською радою книги обліку заяв громадян про приватизацію житла, будь-яких доказів того, що померлий ОСОБА_2 звертався до органу приватизації з відповідною заявою не надав.

Отже колегія суддів погоджується з висновком судів, що з наданих під час розгляду справи доказів неможливо дійти висновку про те, що ОСОБА_2 за життя розпочав процес приватизації квартири, а саме - звернувся до органу приватизації з відповідною заявою та пакетом визначених законодавством документів, які б надали органу приватизації підстави для прийняття рішення щодо його заяви про приватизацію.

А тому, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не скористався своїм правом на приватизацію квартири.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Отже, у колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанції про те, що на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України до складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації квартири, у разі, коли вона була у встановленому законом порядку розпочата спадкодавцем за життя та не завершена у визначений законом строк у зв`язку зі смертю заявника. Проте, до позивача ОСОБА_1 не перейшло право на приватизацію квартири, оскільки ним за життя не скористався спадкодавець ОСОБА_2 та доказів його належного звернення до органу приватизації суду не надано.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Верховного Суду у постановах від 09 лютого 2018 року у справі

№ 719/179/17, від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16, від 07 липня 2021 року у справі № 175/4089/18, від 09 серпня 2023 року у справі

№ 523/20890/21, оскільки висновки, викладені у рішеннях, що оскаржуються, їм не суперечать.

У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2018 року (справа

№ 719/179/17) розглядався спір щодо визнання права на приватизацію квартири та визнання права власності на спадкове майно, в якій зазначено, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову оскільки позивач не довів факт звернення спадкодавця до відповідних органів у встановленому законом порядку для приватизації квартири.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа

№ 669/629/16)розглядався спір щодо про визнання у порядку спадкування права власності на квартиру, в якій викладений висновок, що обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. Апеляційний суд встановив, що померлі особи за свого життя не зверталися до уповноваженого органу із заявою про приватизацію спірної квартири, тобто у встановленому законом порядку не набули права власності на неї, залишились наймачами квартири, а тому обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року (справа № 175/4089/18) розглядався спір щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій викладений висновок, що позивач не довела факт, що спадкодавець у встановленому законом порядку набув право власності на спірну квартиру, оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що останній звертався до органу приватизації з належним чином оформленою заявою, тому відсутні підстави для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року (справа

№ 523/20890/21) розглядався спір щодо визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно, в якій зазначено, що обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

Верховний Суд погодився з висновком судів щодо наявності правових підстав для задоволення позову, з огляду на те, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 , який за свого життя подав належним чином оформлену заяву про приватизацію квартири, у якій він проживав, однак не отримав відповідного рішення про приватизацію. Водночас апеляційним судом зазначено, що в органу приватизації були відсутні правові підстави вимагати від заявника надання договору найму житлового приміщення, з огляду на те, що ОСОБА_3 проживав у квартирі, а не у гуртожитку, право на приватизацію якої реалізовував у встановленому законом порядку. Рішення про відмову у приватизації спірної квартири уповноважений орган приватизації не приймав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 липня 2024 року у справі за позовом

ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання права на приватизацію квартири в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська