ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5471/23 Номер провадження 22-ц/814/2215/24Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Браташ Юрія Павловича

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації.

В обґрунтування позову зазначено, що після померлого ОСОБА_3 , право на його спадщину отримали дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 кожен по 1/2 частині спадкового майна, тобто, кожен по 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі між сторонами тривали судові спори щодо 1/4 частини вищезазначеної квартири та рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 18.09.2023 по справі № 524/2579/18 було вирішено відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири.

Таким чином, позивач вважав, що йому на праві спільної часткової власності належить 1/4 частки права власності на квартиру починаючи з 30 травня 2018 р. по день подання даної позовної заяви.

Вказав, що з початку 2018 року відповідач одноособово користується вказаною квартирою, в тому числі 1/4 частки, яка належить йому, змінила замок на вхідних дверях та не допускає до квартири іншого співвласника ОСОБА_1 .

За увесь час такого використання відповідач не сплачувала жодних грошових коштів ОСОБА_1 за фактичне користування належною йому часткою квартири.

Позивач зазначав, що внаслідок відносин, які склалися між сторонами, існує неможливість надання йому у володіння та користування його 1/4 частини спільного майна в натурі, що є підставою для матеріальної компенсації в порядку, передбаченому частиною третьою статті 358 Цивільного кодексу України.

Вважав, що розмір матеріальної компенсації за володіння та користування відповідачем 1/4 частки на квартиру, яка належить позивачу становить - 43 918,72 грн, у період за останні три роки до моменту пред`явлення позову.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2024 року у задоволенні позову представника позивача адвоката Браташ Юрія Павловича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації відмовлено.

Рішення мотивоване недоведеністю позовних вимог та неналежністю відповідача.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив адвокат Браташ Ю.П. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено аргументи та докази позивача щодо нікчемності договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., як наслідок, суд помилково вказав про відсутність доказів такого факту та безпідставно зазначив про оспорювання вказаного договору, адже в цьому випадку відповідно до приписів ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Вказано, що 07.06.2019 Верховний Суд зупинив виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2018 року по справі 524/2579/18 щодо припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 з 07.06.2019 та до завершення касаційного розгляду справи, а саме до 27.04.2021.

При цьому, 20.03.2021, тобто, вже після винесення касаційним судом ухвали про зупинення виконання рішень судів у справі, між, ОСОБА_2 (дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (обдаровувані) з другої сторони, які є доньками дарувальника, було укладено договір дарування квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в рівних частках безоплатно у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майно квартиру, загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 20,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2. Договору дарування яким визначено, що об`єкт нерухомості належить ОСОБА_2 (дарувальнику) на підставі наступних документів, зокрема, 1/4 (одна четверта) частки у вищезазначеному майні: Рішення/Справа № 524/2579/18/ Крюківського районного суду м. Кременчука, Полтавської області від 09 жовтня 2018 року, постанова/справа № 524/2579/18 / Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2019 року.

Звернуто увагу, що договір дарування укладений в період коли виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 жовтня 2018 року по справі 524/2579/18 було зупинено, а тому ОСОБА_2 знаючи, що дія відповідних рішень судів зупинена, на час укладення договору дарування не мала відповідних прав щодо відчуження 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

При цьому, що вказаний договір дарування, укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, оскільки фактично ОСОБА_2 продовжує надалі користуватися нерухомим майном, а такі дії були направлені на порушення права власності ОСОБА_1 , якому належить право власності на 1/4 частки відповідної квартири.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що з доводами ОСОБА_1 не погоджується, вважає їх необґрунтованими, надуманими, недоведеними та такими, що суперечать нормам діючого законодавства, у зв`язку з відсутністю порушень судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права в силу повного та всебічного з`ясування судом обставин справи.

Вказує, що вирішуючи питання належності відповідача до даного спору, суд першої інстанції законно та обґрунтовано дійшов до висновку, що з 20 березня 2021 року та до теперішнього часу власниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування який в силу ст. 204 ЦК України наразі є дійсним, не розірваним, не визнаним недійсним, нікчемним, фіктивним або удаваним в судовому порядку.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 30.05.2018 (спадкова справа № 22/2015, зареєстровано в реєстрі за № 1425), спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1930 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дружина ОСОБА_2 на 1/2 частку у спадщині, син ОСОБА_1 на 1/2 частку у спадщині. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 32,2 кв.м.

Відповідно до договору дарування квартири від 20.03.2021, зареєстрованого в реєстрі № 25, ОСОБА_2 (дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (обдаровувані) з другої сторони уклали цей договір за умовами якого, дарувальник передає в рівних частках безоплатно у власність обдаровуваних квартиру, загальною площею 32,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт нерухомості належить дарувальнику на підставі наступних документів: 1/2 частка Рішення справа № 537/4224/14-ц Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.10.2014; 1/4 частка свідоцтво про право на спадщину за законом ННА 546674 від 09.02.2018; 1/4 частка рішення справа № 524/2579/18 Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.10.2018, постанова справа 524/2579/18 Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019.

Як вбачається із наданого висновку експерта № 16-18 будівельно-технічного квартири АДРЕСА_3 , 5 від 30.03.2018 технічна можливість виділити в натурі кожному із співвласників у самостійні об`єкти нерухомості належні їм частки майна згідно розміру часток у праві в спільної часткової власності даної квартири не існує; облаштування у зазначеній квартирі згідно розміру часток учасників у праві спільної часткової власності двох окремих виходів, окремих санвузлів, підключень до мереж електро-газо-водопостачання, без втрати, знищення чи зміни цільового призначення майна не представляється можливим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд дійшов до висновку, що позов пред`явлений до неналежного складу відповідачів і відсутні визначені процесуальним законом повноваження суду для залучення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 співвідповідачами, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Чинення перешкод відповідачем позивачу, що не знайшло підтвердження в судовому засіданні, як на тому наполягає останній та з приводу чого він звертався до суду, не є підставою для матеріальної компенсації в порядку, передбаченому частиною третьою статті 358 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Із наведеного слідує, що на суд покладено обов`язок визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі № 352/371/21 (провадження № 61-8494св22) зроблено висновок, що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду щодо неналежності відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі наступних документів:

-1/2 частка - рішення у справі № 537/4224/14-ц Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.10.2014;

-1/4 частка - свідоцтво про право на спадщину за законом ННА 546674 від 09.02.2018;

-1/4 частка рішення у справі № 524/2579/18 Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.10.2018, постанова Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019.

В подальшому, відповідно до договору дарування від 20 березня 2021 року, власниками спірної квартири стали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках, тобто кожній належить по частини нерухомого майна.

Суд першої інстанції правомірно застосував ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до якого розділ Державного реєстру прав закривається державним реєстратором одночасно з проведенням державної реєстрації припинення речових прав.

Відтак укладення договору дарування та набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_2 припинило з 20.03.2021 відповідне право власності відповідача на дану квартиру.

Таким чином, вирішуючи питання належності відповідача до вказаного спору, районний суд законно і обгрунтовано дійшов висновку, що з 20.03.2021 та до теперішнього часу власниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування який в силу ст. 214 ЦК України наразі є дійсним, не розірваним, не визнаним недійсним, нікчемним, фіктивним або удаваним в судовому порядку, а відтак відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем.

Окрім цього, місцевим судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням того, що право власності останнього на 1/4 спірної квартири припинено на підставі рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 09 жовтня 2018 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2019 року по справі № 524/2579/18, при цьому жодних судових рішень та/або рішень державних реєстраторів про поновлення права власності ОСОБА_1 не надано, а тому суд першої інстанції вірно обґрунтував це із врахуванням наданих стороною відповідача доказів зокрема витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за змістом якого такі висновки презюмуються.

Так, позивач в апеляційній скарзі посилається на неправильність застосування судом положень ч. 3 ст. 358 ЦК України, відповідно до якої кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право на нерухоме майна які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його право власності на 1/4 частку спірної квартири.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскільки позивач в силу закону та з огляду на положення ч. 4 ст. 334 ЦК України не є власником частки у спірному нерухомому майні, а тому і не має права вимагати від інших співвласників, зокрема ОСОБА_2 вчинення будь-яких дій або сплати жодних компенсацій.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Браташ Юрія Павловича залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О.О. Панченко