Провадження № 2/638/6092/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

18.12.2024 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої - судді Штих Т.В.,

за участю секретаря - Василенко А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що наприкінці грудня 2009 року ОСОБА_1 познайомилась із ОСОБА_2 . Вони працювали на одному підприємстві - в регіональній філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» виробничий підрозділ «Моторвагонне депо Харків». І вже через деякий час їхні стосунки почали носити характер подружніх.

З січня 2010 ОСОБА_1 з ОСОБА_2 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що ця адреса була фактичною адресою проживання Заявника, що можна підтвердити довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.06.2022 року № 6328-. Зауважує, що на момент отримання цієї довідки Заявник вже проживала за цією адресою разом із своїм цивільним чоловіком 12 років, цю адресу і зазначили як її фактичне місце проживання. Шлюб вони вирішили не реєструвати, оскільки, як їм тоді здавалося, в цьому не було нагальної потреби. У вказаній квартирі вони проживали і дотепер.

ОСОБА_1 зазначає, що вона з ОСОБА_2 вели спільне господарство та побут. В них були розподілені обов`язки в родини, в тому числі ОСОБА_2 займався вихованням доньки та онуки Заявника.

Разом із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_1 утримували дітей, купляючи їм все необхідне. Діти звертались до нього не інакше як батько та дідусь. Вони разом облаштовували спільну квартиру та мали спільний бюджет. Разом святкували свята, їздили на відпочинок, що підтверджується фотознімками.

У червні 2024 ОСОБА_2 раптово помер.

Заявник самостійно несла витрати на його поховання, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 02.06.2024 року.

На теперішній час ОСОБА_1 продовжує мешкати в їхній з ОСОБА_2 квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в якій залишились усі особисті речі Заявника та особисті речі покійного чоловіка, оскільки інших родичів у ОСОБА_2 не має.

При зверненні до нотаріальної контори, з метою оформлення спадщини після ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки не було надано підтвердження спільного проживання разом із спадкодавцем більше п`яти років, зазначає, що це і обумовило звернення до суду.

Відповідно до ухвали від 16 вересня 2024 року провадження у справі відкрито.

В судове засідання 18.12.2024 з`явилася заявниця з представником.

Відповідач повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом направлення повісток в електронний кабінет, при цьому повістки були доставлені.

У зв`язку з тим, що судом вживалися заходи щодо виклику відповідача, однак останній в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, також відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03.06.2024 року, серія НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 4 від 03.06.2024 року. Лікарі констатували як причину смерті - тромбоз вен нижніх кінцівок (Довідка про причину смерті №10-12/1552-ДМ/24 від 03.06.2024 року).

Заявник самостійно несла витрати на його поховання, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 02.06.2024 року.

Судом з`ясовано, що на момент початку спільного життя, ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не перебували в офіційних стосунках, тобто в іншому зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 немає інших спадкоємців.

ОСОБА_1 підтримала свою заяву в судовому засіданні, пояснила суду, що з 2010 року проживала з ОСОБА_2 , мала з ним дуже теплі стосунки, вела спільний побут та бюджет, мали багато гарних спогадів та подій разом, на підтвердження надала фотокартки, на яких зображені разом в різні періоди життя.

Разом з заявою про встановлення юридичного факту, було подано до суду клопотання про виклик та допит свідків. Зазначене клопотання судом задоволено.

В судовому засідання було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_3 є рідною донькою заявниці, повідомила наступне. Пояснила суду, що з 2010 року обізнана про те, що ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_2 . Сприймала довгий час останнього як члена родини, мала з ним приємні та теплі стосунки. Зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались справжні подружні стосунки, оскільки вони піклувались один про одного, підтримували у складні часи, планували своє життя разом. Із спілкування зі своєю матір ю - ОСОБА_1 дізнавалась, що ОСОБА_2 піклується про останню, дарує подарунки, ходить разом з нею до лікаря.

ОСОБА_4 , є онукою заявниці, та повідомила суду, що весь час сприймала ОСОБА_2 як свого дідуся, зазначила, що разом всі їздили відпочивати на море, на річку, часто залишались у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свята або канікули. Часто спілкувались телефоном, отримувала подарунки.

ОСОБА_5 є дуже близьким другом родини, а особливо ОСОБА_2 , оскільки вони разом працювали тривалий час. Зазначив, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були прекрасні стосунки, неодноразово був у них в гостях та бачив їх спільний побут, багато разів разом з парою вони їздили на футбол, проводили час разом. З особистих розмов з ОСОБА_2 свідок ОСОБА_5 пояснив, що дізнався про важливі події в сім ї одним із перших, наприклад про народження правнука.

ОСОБА_6 є сусідкою ОСОБА_1 повідомила суду, що дуже часто відвідувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у них вдома. Допомогала з ремонтом парі, постійно бачила їх разом зранку, коли йшли на роботу та відповідно ввечері, коли повертались. Зазначила, що обізнана про покупку побутової техніки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і взагалі весь час знайомства сприймала їх як справжню родину, тобто чоловіка та дружину.

Свідок ОСОБА_7 , сусідка ОСОБА_1 , також повідомила про те, що дуже давно знає ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та весь час сприймала їх як родину, жодного разу не було помічено, що або не живуть разом, або мають якісь непорозуміння.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що також сприймала вищезазначених осіб як родину, неодноразово з ними відпочивала на морі, подорожувала.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справу про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Пунктом 21 ППВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК(2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно вимог ч.4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.

Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Державна реєстрація шлюбу засвідчується свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними.

Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Як встановлено при розгляді справи, факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно заявнику для вирішення питання щодо встановлення права власності на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, заявницею доведено, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , має для неї юридичне значення, в іншому, окрім судового, порядку встановити такий факт вона не має можливості, у зв`язку із чим суд вважає за можливе задовольнити заяву, оскільки встановлено, що заявниця спільно проживала з померлим ОСОБА_2 , їхнім взаєминам були притаманні ознаки шлюбу і сім`ї, що підтверджується дослідженими судом доказами.

З урахуванням наданих доказів, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 проживала разом з померлим ОСОБА_2 на день його смерті однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, тому суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 10-13, 76-81, 83, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну аяву ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Харківській області 14.03.1996) , однією сім`єю як жінки та чоловіка, без реєстрації шлюбу, з 01.01.2010 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 18 грудня 2024 року.

Суддя: Т. В. ШТИХ