Справа № 583/4315/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Семенової О.С.,

за участю секретаря

судового засідання Гайдейчук К.В.,

учасників справи:

позивачки ОСОБА_1 /в режимі відео конференції/,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Охтирка клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Охтирської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини і повернення матері,

УСТАНОВИВ:

В провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області з 27 серпня 2024 року перебуває вказана цивільна справа.

10 жовтня 2024 року від представника відповідача надійшла заява про зупинення провадження у цивільній справі, яке мотивує тим, що 16 липня 2024 року ОСОБА_4 подав до Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів з відповідачки ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,справа № 522/11719/24, яка була передана за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за місцем реєстрації відповідачки. Вказує, що на даний час для продовження розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Охтирської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини і повернення матері, є необхідність в установленні фактичного місця проживання дитини, що є неможливим для визначення в даній справі, так як це питання є спірним і є предметом розгляду цивільної справи № 522/11719/24. Посилаючись на ст.141 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», вважає, що продовження розгляду цієї справи, навіть за наявності будь-яких письмових доказів перебування малолітньої ОСОБА_5 за певною адресою, не може бути достатнім для однозначного визначення місця перебування або проживання дитини та потребує винесення рішення суду по цьому спірному питанню / Т. 2 а.с.1/.

Позивачка ОСОБА_1 11 жовтня 2024 року подала заперечення на заяву про зупинення провадження у справі, яке мотивує тим, що задоволення цієї заяви призведе до затягування розгляду справи, представником відповідача не вказано яким чином розгляд іншої справи може вплинути на розгляд цієї справи / Т. 2 а.с. 7/.

В підготовчому засіданні представник відповідача, адвокат Собина, своє клопотання підтримав.

В підготовчому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 проти клопотання заперечила, так як ці цивільні позови не пов`язані між собою, зупинення провадження у справі є затягуванням судового розгляду.

Представники третіх осіб в підготовче засідання не прибули, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Суд з урахуванням думок сторін вважає за можливо розглянути клопотання без їх участі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши клопотання та додані до нього документи, суд дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно п. 6 ч. 1 ста. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства,- до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини / факти/, які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час розгляду справи з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому її розгляду, і, передбачити усунення яких неможливо.

Єдиною підставою для зупинення провадження у справі до вирішення іншої судової справи є неможливість її розгляду без встановлення певних обставин в іншому провадженні.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 33 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування судом норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК України (в редакції закону, що діяв до 15 грудня 2017 року) підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, врахувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що вирішуючи питання про зупинення провадження у справі суду слід з`ясувати: як пов`язані справи, які розглядаються різними судами загальної юрисдикції та чим обумовлюється неможливість розгляду справи. При цьому необхідно врахувати, що неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Судом установлено, що в обох справах, дитина не є безпосереднім учасником судового процесу, але вирішення справи вплине на її права та інтереси. Відтак, у обох справах суди повинні керуватися принципом забезпечення найкращих інтересів дитини. Принцип забезпечення/дотримання найкращих інтересів дитини закріплений на національному та міжнародному рівні.

Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Нормою ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року (далі Конвенція про права дитини) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Принцип найкращих інтересів дитини розкрито у правових висновках Верховного Суду. Зокрема, у Постанові ВС від 20.07.2022 року у справі №761/25101/20 Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері.

Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах.

Верховний Суд зазначає, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Підставою для зупинення провадження в справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для розгляду справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Наявність в суді справи № 522/11719/24 не може бути перешкодою для розгляду цієї справи, оскільки зібрані докази дозволять встановити та оцінити обставини / факти/, які є предметом судового розгляду.

Верховний Суд у своїх висновках звертає увагу на те, що застосування формального підходу до вирішення питання про зупинення провадження у справі може мати наслідком порушення права особи на справедливий суд, що передбачене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, елементом якого є реальний та ефективний доступ до правосуддя та розгляд справи протягом розумного строку.

Так у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №452/1872/20 вказано, що зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на розумні строки розгляду справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Керуючись ст. ст. 198, 251 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача, адвоката Собини П.М., про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Охтирської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини і повернення матері.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області О.С. Семенова