Дата документу 02.10.2024 Справа № 334/9623/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9623/23 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/1405/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.,

Полякова О.З.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хмарської Яни Віталіївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Миколаївна, про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Максімкін А.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Первісний позов обґрунтований тим, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів від 17.08.2023, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328, відповідно до умов якого позивач передав до підписання цього Договору у власність відповідачки грошові кошти в сумі 500 000 гривень строком до 17.09.2023. Договір вчинений за нотаріально посвідченою письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1

17.09.2023 відповідачка не повернула позивачу суму позики в сумі 500 000 гривень.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних становить суму 1 315,06 гривень.

Отже, загальна сума боргу становить 501 315,06 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ОСОБА_2 - адвокат Максімкін А.А. просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача борг у загальній сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг - 500 000 гривень, 3% річних - 1 315,06 гривень, та судові витрати.

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хмарська О.К. звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева В.М., про визнання договору позики недійсним.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 17.08.2023 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328. На підтвердження факту передання грошових коштів в позику ОСОБА_2 доказів суду не надав, у зв`язку з їх відсутністю, оскільки грошові кошти відповідачці в позику на виконання укладеного договору позики до теперішнього часу не передав.

У пункті 1 договору приватний нотаріус зазначила, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 500 000 гривень на строк до 17.09.2023. Тобто, згідно з пунктом 1 договору в теперішньому часі зазначається про передачу грошових коштів на підставі договору. На підтвердження факту передання грошових коштів в позику позивач доказів суду не надав. В пункті 5 договору зазначено, що позика одержується позичальником без будь-яких погроз, насильства чи примусу, як фізичного так і морального. Проте в пункті 2 договору зазначено, що грошові кошти передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Права та обов`язки сторін договору не можуть виникнути до передачі грошових коштів. Також договір позики не може бути укладений двічі: в момент передання грошових коштів і за спливом якогось часу шляхом нотаріального посвідчення минулих подій. Вказаний договір не містить положення, що засвідчує приймання-передачу грошових коштів у розмірі 500 000 гривень у позику. Більш того, пункт 8 договору спростовує пункт 2, в якому зазначено: «Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення». Тобто навіть якщо б і були будь-які домовленості між сторонами спору щодо передачі-отримання в позику грошових коштів до моменту нотаріального посвідчення договору позики, то вони усі не мають правового значення, оскільки пункт 8 договору містить таке положення.

Договір не містить домовленості сторін з приводу застосування частини третьої статті 631 ЦК України, що підтверджує неправомірність пункту 2 договору та є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже, підлягає визнанню судом недійсним.

Таким чином, на укладення правочину у позивача було відсутнє вільне волевиявлення (грошові кошти в позику він так і не передав), яке б відповідало його внутрішній волі (передати в позику грошові кошти на виконання укладеного договору позики), а тому в силу частини першої статті 215 ЦК України цей правочин є недійсним. Правочин не був виконаний жодною зі сторін.

ОСОБА_1 , будучи юридично неосвіченою, не зрозуміла зміст договору в частині пункту 2, а приватним нотаріусом Осінцевою В.М. він роз`яснений не був.

17.09.2023 ОСОБА_1 направила приватному нотаріусу заяву про відсутність заборгованості за договором позики грошових коштів, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від передання в позику грошових коштів та від будь-яких дій щодо внесення змін в укладений договір.

Між сторонами спору фактично не існує правовідносин саме за договором позики, оскільки позивач грошових коштів у розмірі 500 000 гривень не передав, а ОСОБА_1 їх не отримувала. Отже, в контексті статті 1046 ЦК України фактично договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ОСОБА_1 - адвокат Хмарська О.К. на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України просила суд визнати недійсним договір позики грошових коштів, посвідчений 17.08.2023 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 501 315 гривень 06 копійок, з яких основний борг - 500 000 гривень, 3% річних - 1 315 гривень 06 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 25 013 гривень 20 копійок, які складаються з судового збору в сумі 5 013 гривень 20 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Хмарська Я.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 17 серпня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. було посвідчено договір позики грошових коштів, який зареєстровано в реєстрі за № 328, між позивачем за первісним позовом/відповідачем за зустрічним позовом та скаржником.

У п.1 договору приватний нотаріус зазначила, що «позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок. Кінець терміну виплати боргу настає сімнадцятого вересня дві тисячі двадцять третього року, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі боргу відповідно до умов, визначених цим договором».

Тобто, згідно п.1 договору, в теперішньому часі зазначається «…передає у власність …грошові кошти …», тобто передає на підставі договору, що посвідчується.

Вказане положення договору відповідає ст.1046 ЦК України, відповідно до якої «За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками». На підтвердження факту передання грошових коштів в позику скаржнику, позивач за первісним позовом доказів до суду не надав, у зв`язку з їх відсутністю, оскільки грошові кошти в позику на виконання укладеного договору позики так і не передав до теперішнього часу.

В продовження п.1 договору, також в теперішньому часі, зазначено в п.5 договору «позичальник свідчить, що позика одержується ним без будь-яких погроз, насильства чи примусу, як фізичного так і морального». Тобто в момент нотаріального посвідчення договору позика одержується, а відповідно передається позивачем за первісним позовом.

Проте, наступний п. 2 договору містить вже зовсім інше формулювання, а саме: «Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору».

Вказаний пункт не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. 1046 ЦК України в частині моменту, коли правочин породжує права і обов`язки для сторін. Зокрема, договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором. Це означає, що права і обов`язки сторін не можуть виникнути до передачі речі (грошових коштів). Також договір позики не може бути укладений двічі: в момент передання грошових коштів і за спливом якогось часу шляхом нотаріального посвідчення минулих подій.

Вказаний договір не містить положення, що засвідчує приймання-передачу грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн. у позику. Більше того, п. 8 договору спростовує попередній п. 2 договору, а саме: «… Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення». Із зазначеного випливає, що навіть якщо б і були будь-які домовленості між сторонами спору щодо передання-отримання в позику грошових коштів до моменту нотаріального посвідчення договору позики, то вони усі не мають правового значення, оскільки п. 8 договору містить таке положення.

Крім того, вважає, що договір не містить домовленості сторін з приводу застосування ч. 3 ст. 631 ЦК України зокрема, що «…умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення». Що додатково ще раз підтверджує, що п. 2 договору є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже підлягає визнанню судом недійсним.

Таким чином, на укладення цього правочину у позивача за первісним позовом було відсутнє вільне волевиявлення (грошові кошти в позику він так і не передав), яке б відповідало його внутрішній волі (передати в позику грошові кошти на виконання укладеного договору позики) (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому цей правочин в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Цей правочин не був виконаний жодною зі сторін, навіть, станом на день звернення до суду (порушено ч. 5 ст. 203 ЦК України). Тобто порушення права позивача за первісним позовом не відбулося, а відповідно не має підстав для поновлення прав, що порушені не були. Отже укладений договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зауважує, що ОСОБА_1 , будучи юридично неосвіченою, не зрозуміла зміст договору в частині п. 2 договору, а приватним нотаріусом Осінцевою В.М. він роз`яснений не був. Оскільки, все, що нотаріус роз`яснила ОСОБА_1 викладено і зазначено в п.п. 9,13 договору.

Отже, між сторонами спору фактично не існує правовідносин саме за договором позики, оскільки позивач за первісним позовом грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн. не передав, а ОСОБА_1 вказані грошові кошти не отримувала. Тому, в контексті статті 1046 ЦК України фактично договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Максімкіна А.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Так, грошові кошти були передані ОСОБА_1 17.08.2023 року у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , також був присутній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Після передачі вказаних коштів сторони цього ж дня уклали договір у нотаріуса.

Нотаріусом були з`ясовані дійсні наміри сторін при укладенні договору позики, і жодних заперечень по тексту договору від ОСОБА_1 не надходило. Підписанням договору ОСОБА_1 підтвердила, що договір укладений за її волею, без примусу та без впливу тяжкої для неї обставини, згодна, усвідомлює та розуміє всі його умови, договір відповідає її інтересам та реальній домовленості сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.08.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328 (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 500 000 гривень. Кінець терміну виплати боргу настає сімнадцятого вересня дві тисячі двадцять третього року, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі боргу відповідно до умов, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2 Договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

У пункті 3 Договору зазначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вказані вище грошові кошти в національній валюті України (гривні) до сімнадцятого вересня дві тисячі двадцять третього року.

Відповідно до пункту 5 Договору позичальник свідчить, що позика одержується ним без будь-яких погроз, насильства чи примусу, як фізичного так і морального.

Пунктом 10 Договору визначено, що цей договір вчинений за нотаріально засвідченою письмовою згодою чоловіка позичальника, викладеною окремим документом, у вигляді заяви, справжність підпису під яким засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. від 17.08.2023 за реєстровим № 327. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 - є подружжя.

Відповідно до пункту 11 Договору у випадку, якщо позичальник не поверне повну суму заборгованості за цим Договором у строк визначений у пункті 3 цього Договору, позикодавець має право стягнути її на свій розсуд, в тому числі у судовому порядку шляхом пред`явлення цивільного позову про стягнення або пред`явлення цивільного позову про визнання права власності на будь-який об`єкт нерухомого та/або рухомого майна.

Надання згоди ОСОБА_1 її чоловіком ОСОБА_6 на укладення договору позики грошових коштів від 17.08.2023 підтверджується заявою останнього від 17.08.2023, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрованою в реєстрі за № 327.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 приватному нотаріусу Осінцевій В.М. від 17.09.2023, опису вкладення, накладної № 584 та фіскального чеку, відповідачкою на адресу приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Осінцевої В.М. надіслана заява про відсутність заборгованості за договором позики грошових коштів, в якій ОСОБА_1 зазначила, що 17.08.2023 між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, зареєстрований в реєстрі за № 328. Ознайомлюючись із текстом договору не зрозуміла його зміст та який їй приватним нотаріусом роз`яснений не був. Зазначила, що ОСОБА_2 грошові кошти їй не передавались, розписки та/або акту приймання-передачі вони не укладали, що не було перевірено під час посвідчення договору. Повідомила про спірність ситуації та відсутність заборгованості перед ОСОБА_2 .

Згідно з листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.11.2023 відповідачці роз`яснено, що нотаріальна дія може бути оскаржена нею до суду.

Отже, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що: з договору позики не вбачається, що ОСОБА_2 взяв кошти та зобов`язався повернути їх до 05 грудня 2008 року, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 "бере" у ОСОБА_1 кошти в розмірі 300 тис. доларів; договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - ОСОБА_2 - і не підписаний позикодавцем (позивачем); на другій сторінці договору біля запису щодо зобов`язання повернути кошти до 5 грудня 2008 року відсутній підпис ОСОБА_2; договір не містить назви та коду валюти. Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики. Від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у ОСОБА_1 300 тис. доларів і зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна тощо. Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який: не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) зазначено: «судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року продаж частки 80 % у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 5 520 000,00 грн. Гроші у вказаній сумі продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання зазначеного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупців щодо оплати з боку продавців. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою».

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд встановив, що 17.08.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого до його підписання ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 500 000 гривень строком до 17.09.2023.

Встановивши, що одержаних в позику коштів ОСОБА_1 не повернула, суд зробив обґрунтований висновок про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 500 000 гривень та 3% річних в розмірі 1 315 гривень 06 копійок.

Доказів, які б вказували на безгрошовість укладеного договору, ОСОБА_1 суду не надала.

З урахуванням встановлених у справі обставин та змісту умов договору про отримання позичальником суми позики, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, в яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику. Підписуючи договір позики, ОСОБА_1 погодилася з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання.

Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів та не навела обґрунтованих підстав, які б свідчили про те, що укладений 17.08.2023 року договір позики слід визнати недійсним.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що після укладення договору позики ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подала зустрічний позов лише у грудні 2023 року після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про стягнення з неї боргу за спірним договором позики.

Посилання в апеляційній скарзі на юридичну необізнаність як на підставу того, що ОСОБА_1 не розуміла зміст пункту 2 договору позики спростовується тим, що пунктом 7 цього ж договору його сторони, у тому числі й ОСОБА_1 , засвідчили, зокрема, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Крім того, в силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, а тому поведінка позичальника щодо намагання визнати укладений та посвідчений нотаріально договір позики (після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості за таким договором) з підстав того, що їй не була зрозумілою певна частина договору позики при його укладанні, є суперечливою.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти первісного позову, до повторень підстав зустрічного позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Максімкін А.А. заявив про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн.

Встановлено, що відзив на апеляційну скаргу підписано адвокатом Максімкіним А.А., який представляє інтереси ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги № 18/10/23 від 18.10.2023 р. та ордеру серії ВН № 1381304 від 27 червня 2024 року.

Так, 18 жовтня 2023 року між адвокатом Максімкіним А.А. та ОСОБА_2 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №18/10/23.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту за його замовленням в обсязі та на умовах, передбачених договором, а клієнт зобов`язаний прийняти та оплатити надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно з п. 3.2 договору умови оплати правової допомоги (послуг) адвоката, а також компенсації витрат, які виникли у адвоката у зв`язку з виконанням договору, визначаються сторонами у відповідному додатку до договору.

Додатком № 2 від 19 червня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 18/10/23 від 18.10.2023 року адвокат Максімкін А.А. та клієнт ОСОБА_2 погодили, що адвокат надає правову допомогу клієнту з питань повернення грошових коштів за договором позики грошових коштів від 17.08.2023р., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , та здійснює представництво клієнта з цього питання у Запорізькому апеляційному суді.

За правову допомогу, передбачену цим додатком, клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі 10 000,00 грн. У вказану суму винагороди включені всі фактичні витрати щодо виконання адвокатом зобов`язань за цим додатком.

Відповідно до акту про обсяг правової допомоги за додатком № 2 від 19.06.2024р. до договору про надання правової допомоги № 18/10/23 від 18.10.2023р. сторони підтверджують, що адвокат надав клієнту наступну правову допомогу (послуги):

-вивчення апеляційної скарги;

-моніторинг діючого законодавства та судової практики;

-складання відзиву на апеляційну скаргу, визначення та опрацювання додатків до відзиву, їх посвідчення, підготовка екземпляру відзиву для інших учасників справи, направлення поштою відзиву на адресу суду та інших учасників;

-консультування клієнта з питань по справі № 334/9623/23.

Вартість (ціна) правової допомоги (послуг) становить 10 000,00 грн.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи надані представником ОСОБА_2 - адвокатом Максімкіним А.А. докази, колегія суддів погоджується, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, досліджуючи акт про обсяг правової допомоги за додатком № 2 від 19.06.2024р. до договору про надання правової допомоги № 18/10/23 від 18.10.2023р., враховує, що включення до складу наданих адвокатом послуг таких як вивчення апеляційної скарги, моніторинг діючого законодавства та судової практики, визначення та опрацювання додатків до відзиву, їх посвідчення, підготовка екземпляру відзиву для інших учасників справи, направлення поштою відзиву на адресу суду та інших учасників, консультування клієнта з питань по справі № 334/9623/23 не можуть бути виділені в окремі види послуг, оскільки є обов`язковою передумовою здійснення представництва та захисту інтересів клієнта у справі на стадії апеляційного провадження, а відтак входять до послуги зі складення відзиву на апеляційну скаргу у даній справі.

Зважаючи на викладене, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, колегія суддів дійшла висновку, що достатнім та розумним буде компенсація ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції у сумі 3 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хмарської Яни Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков