Справа №339/128/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року м. Болехів .

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засіданняЛатик В.Є.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом, в якому з врахуванням додаткових пояснень просить встановити додатковий строк терміном два місяці для прийняття спадщини у вигляді нерухомого майна за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що є онуком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яким на праві власності належало домоволодіння по

АДРЕСА_1 , де вони проживали. Він з дитинства проживав у цьому будинку, а вже в дорослому віці допомагав своїм родичам, доглядав, утримував будинок в

належному стані.

31 жовтня 1990 року після смерті діда ОСОБА_6 фактично успадкувала майно ОСОБА_5 , яка проживала спільно із ним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба ОСОБА_5 і після її смерті відкрилася спадщина на належне майно, зокрема і на домоволодіння, яка розташоване по АДРЕСА_2 .

У встановлений законом шестимісячний термін не звернувся до нотаріуса про

прийняття спадщини так як не знав, що має право на спадщину, оскільки ще за життя ОСОБА_5 склала заповіт на його ім`я, про що його не повідомила.

Відповідач, його мати та дочка спадкодавця ОСОБА_2 , яка на день смерті ОСОБА_5 , була прописана разом із нею, знаючи, що баба склала заповіт на його ім`я, не повідомила його про цей факт. Натомість, сама звернулася з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини.

І тільки після цього він дізнався про існування заповіту від 30 квітня 1993 року, складеного спадкодавцем ОСОБА_5 , яким вона все своє майно з чого б воно не складалося і яке буде їй належати на день смерті заповіла йому.

Про існування вказаного заповіту до цього часу не знав, так як в період його складання перебував на службі у армії, а дізнався про заповіт тільки у 2023році після відкриття спадкової справи.

Уповноважена на вчинення нотаріальних дій - працівник Тисівської сільської ради, який посвідчував заповіт не сповістив його про наявність заповіту, складеного спадкодавцем на нього

Крім того, він не знав про те, що має право на спадщину, так як після смерті спадкодавця були три спадкоємці першої черги, зокрема, його мама, яка проживала з бабою на день її смерті та дві сестри матері.

Посилаючись на те, що був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, не є спадкоємцем першої черги, спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_5 не заводилася, й відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, то вважає, що ним з поважних причин пропущено строк на прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України, є підставою для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

23 квітня 2024 року відповідач подала відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити та вказує, що проживала зі своєю матірю ОСОБА_7 в одному будинку, допомагала їй, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Після смерті матері продовжувала і надалі проживати в будинку, який розташований на АДРЕСА_2 .

Позивач знав про наявність заповіту спадкодавиці на його ім`я, він був присутнім на похороні та увесь цей час проживав в селі Танява. Однак, жодних дій для прийняття спадщини не вчиняв та протягом цих років не заявляв про жодні права на майно, що належало померлій ОСОБА_5 .

Крім того, не надав жодного доказу на підтвердження обставин поважності пропуску строку для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини, а з моменту смерті спадкодавця пройшло близько 14 років. ( а.с. 25).

Свідок ОСОБА_8 вказав, що зі своїм братом, позивачем по справі, перебуває в неприязних відносинах. Їх мати ОСОБА_2 постійно проживала з ОСОБА_5 , вони мали спільний побут, вели спільне господарство до смерті спадкодавця. Позивач проживав окремо від ОСОБА_5 та рідко провідував її. Брату було 20 років, коли ОСОБА_5 склала на нього заповіт, про який він дізнався, повернувшись з армії. У 2008 році при оформленні права власності на квартиру в м. Болехів позивач погодився, що квартира перейде йому, а будинок в с. Танява - брату. За шість місяців до смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 згоріла стайня, стодола і всі складські приміщення, все відбудували відповідач та її сестри, позивач усунувся від допомоги. Позивач був присутнім на похоронах бабусі ОСОБА_5 і після похорону жив своїм життям у дружини, не переїхав жити у вказане будинковолодіння. У 2022 році їх мати ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса та виготовила технічний паспорт на будинковолодіння, про що повідомила ОСОБА_4 , коли він приходив до неї в лікарню.

Свідок ОСОБА_9 , племінниця позивача (дочка ОСОБА_8 ) пояснила про те, що також перебувають у неприязних відносинах з позивачем та не спілкуються між собою. В 2022році хотіла прописатися у будинковолодінні в с. Танява, то позивач заперечував цьому, вказуючи, що ОСОБА_5 залишила йому вказане будинковолодіння. Вважає, що позивач знав про заповіт, був присутній на похоронах, але чому не вивляв бажання вступити у спадщину їй невідомо.

З пояснень свідка ОСОБА_10 , сестри відповідача, вбачається, що зі своїм племінником, позивачем по справі, не спілкується. Однак їй відомо про те, що позивач знав про заповіт, але не вступав у спадщину, не вкладав кошти у будинковолодіння. В її присутності розмова з приводу заповіту не велася. У батьків було 4 дочки і вони не зверталися щодо прийняття спадщини, тому що батько любив позивача і говорив, що то його будинок.

Свідок ОСОБА_11 , староста села, вказав, що ОСОБА_5 30 квітня 1993 року склала заповіт у Тисівській сільській раді на користь позивача, один примірник якого залишився в Тисівській сільській раді, а другий виданий їй на руки, про що міститься відповідний запис у у журналі вчинення нотаріальних дій.

Після смерті ОСОБА_5 ніхто не звертався щодо прийняття спадщини. Чи повідомляли про наявність заповіту позивача йому не відомо, записи про повідомлення у них не ведуться. Коли звертаються спадкоємці щодо відкриття спадкової справи, то в такому випадку видають виписку з погосподарської книги, де вказують про складання заповіту. Відповідач приблизно в травні червні 2024 року брала виписку з погосподарської книги та хотіла отримати право власності на вказане будинковолодіння і вони з неуважності видали довідку про відсутність заповіту. Але після того, як нотаріус вказав їм про наявність в реєєстрі заповіту, тоді виправили помилку і видали відповідачу відповідну довідку. Після такого звернення до них прийшла дружина позивача з"ясувати про наявність заповіту і їй показали копію заповіту.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, відповідача та його представника, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які дослідженні в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як встановлено судом, предметом спору у цій справі є вимога про надання додаткового строку для прийняття спадщини у зв`язку з тим, що, як стверджує позивач, він був усвідомлений про наявність спадкоємців першої черги, не знав про складення спадкодавцем на його користь заповіту, спадкова справа не відкривалася, що вважає поважною причиною пропуску такого строку.

Матеріалами справи стверджується про те, що спадкодавець ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала в будинковолодінні по АДРЕСА_1 , яке згідно погосподарського обліку обліковувалася за нею. В даному будинку також проживала її дочка ОСОБА_2 (а.с.9, 11, 30, 33, 35, 36).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, внаслідок чого відкрилась спадщина на вказане будинковолодіння (а.с.12).

За життя вона розпорядилася своїм майном, склавши заповіт 30 квітня 1993 року в користь свого онука, позивача по справі (а.с.8, 14-15).

Судом встановлено, що на час складання заповіту позивач проходив військову службу (а.с.121).

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача (стаття 1233 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Як вбачається з змісту правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає

з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.

Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, як свідчать обставини справи, позивачу було відомо про те, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є її дочки: ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а також і відповідач ОСОБА_2 .

В свою чергу ОСОБА_4 є спадкоємцем 2 черги за законом та спадкоємцем за заповітом.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину не видавалося, а спадкова справа була заведена тільки через 10 років після її смерті - 10.10.2022 року на підставі заяви відповідача ОСОБА_2 , яка спочатку долучила довідку, видану Тисівською сільською радою про відсутність заповіту (а.с.103).

Однак, як підтвердив голова сільської ради В.Савчук така довідка була видана помилково, оскільки нотаріус Барабаш Р. здійснила перевірку в реєєстрі та повідомила його про неуважність при видачі довідки через наявність заповіту.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок № 296/5), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку № 296/5).

Пунктом 3.16 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивач не був повідомлений ні нотаріусом, ні посадовими особами сільської ради про наявність на нього заповіту.

Крім того, у своїх поясненнях відповідач визнає про те, що позивач жодних дій для прийняття спадщини не вчиняв та не заявляв про жодні права на майно, що належало померлій ОСОБА_5 , що також підтверджує твердження позивача про необізнаність його із заповітом.

Дізнавшись від спадкоємця першої черги - відповідача про наявність такого заповіту, вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини, зокрема, подав заяву про відкриття спадщини за заповітом.

Однак, нотаріус 27 березня 2024 року відмовив у відкриття спадщини через пропуск строку для подання такої заяви ( а.с.16), що і стало підставою для звернення до суду.

Таким чином, доводи позивача щодо поважності пропуску звернення про прийняття спадщини є обгрунтованим та доведеними в суді.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа, визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Та відповідач не довів та не підтвердив належними доказами існування жодних обставин, які би об`єктивно свідчили про те, що ОСОБА_4 був обізнаний із заповітом на його користь до моменту звернення із заявою до нотаріуса.

Що ж стосується пояснень свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , то суд критично ставиться до їх показань, оскільки вони перебувають в неприяних відносинах з позивачем, є близькими родичами відповідача у справі ОСОБА_2 і можуть бути зацікавлені в розгляді справи на її користь.

При цьому, зазначені свідки не надали показів, які б свідчили про те, що вони були очевидцями присутності ОСОБА_4 при складанні заповіту, його ознайомлення зі змістом заповіту чи отримання його копії, як і не були очевидцями безпосереднього його іншими особами про наявність заповіту.

Водночас, суд зауважує, що висновок про обізнаність позивача про наявність заповіту не може ґрунтуватися лише на показах свідків, з огляду на положення частини другою статті 78 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи викладене, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд врахував свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та установив, що ОСОБА_4 не знав про наявність заповіту, був усвідомлений про наявність спадкоємців першоі черги (зокрема, його матері ОСОБА_2 , яка проживала на час смерті із спадкодавцем) , спадкова справа після смерті спадкодавця не відкривалися, а була заведена тільки тільки через 10 років після її смерті й, відповідно, не був здійснені повідомлення та виклики спадкоємця за заповітом.

І подальша активна поведінка позивача дійсно свідчить про те, що він зацікавлений у прийнятті спадщини.

Отже, існують підстави для висновку, що неподання ОСОБА_4 нотаріусу заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_13 відбулось з об`єктивних, незалежних від позивача причин незнання про заповіт на його користь, а отже незнання і про наявність у нього права на спадкування, що стало перешкодою в реалізації позивачем цього права у строки, передбачені законом.

Вказане визнається судом поважною причиною пропуску позивачем строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, ст. 1268, 1270, 1272 ЦК України та керуючись ст. 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Визначити ОСОБА_4 додатковий строк терміном два місяці для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з часу набуття рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_4 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , місце реєстраціїАДРЕСА_2 .

Суддя О.С.Головенко

Дата складання повного тексту рішення 08 жовтня 2024 року