КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5097/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Справа № 752/2894/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

встановив:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 (змінила прізвище на ОСОБА_2 ) звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Посилалась на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 09 грудня 2006 року по 12 лютого 2014 року. Від шлюбу у сторін народились діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом із позивачкою та вона повністю їх утримує і виховує. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. З моменту припинення шлюбних відносин та на теперішній час відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, здоров`ям дітей не цікавиться, не відвідує, вихованням не займається, жодної матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньок по 1/6 частині від заробітку (доходу) відповідача на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року позов було задоволено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року скасовано, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах суми платежів за один місяць.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 409,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині позбавлення його батьківських прав та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що грошові кошти на утримання на дітей у період з 2014 року по січень 2016 року він передавав особисто позивачу в добровільному порядку у готівковій формі, а у період з 2016 року по лютий 2018 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача. Взимку 2018 року позивача не влаштувала сума коштів, які перераховувались на утримання дітей. У зв`язку з неприязними стосунками між сторонами та вчиненням перешкод у спілкуванні з дітьми, відповідач був позбавлений можливості реалізовувати свої батьківські права в повній мірі.

Зазначає, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що діти не мають бажання спілкуватись з батьком, позивач суду не надала. Звертає увагу на те, що інформацію про небажання дітей його бачити він отримав зі слів позивача. Однак, до вказаних тверджень він має критичне відношення, адже після зустрічі із молодшою дочкою ОСОБА_5 у червні 2021 року, вона обійняла його і сказала, що він не такий поганий, як розповідали, негативного відношення до нього не проявляла, спілкування з ним не уникала. Щодо старшої дочки ОСОБА_4 , то під час їх зустрічі у червні цього року, вона поводила себе напружено, не знала, як реагувати на спілкування, спостерігала за реакцією матері, ходила біля нього та прислухалась, про що він розмовляє з її сестрою. Вважає, що старша дочка була негативно налаштована проти нього саме позивачем. Переконаний, що така поведінка старшої дочки є наслідком впливу матері, із якою у них склались вкрай неприязні стосунки, із формуванням та закріпленням негативних спогадів щодо нього, та ускладнюється особливостями перехідного віку дитини.

Вказує, що твердження суду першої інстанції про те, що він не виконує обов`язків щодо піклування про здоров`я, психологічний та фізичний розвиток малолітніх доньок, не містить посилань на конкретні обставини та докази, якими б це підтверджувалось. Щодо твердження позивача про ненадання дозволу на госпіталізацію ОСОБА_5 , вказує, що така госпіталізація була необхідна з метою уточнення діагнозу дитини і не відноситься до термінової медичної допомоги. Більш того, у судовому засіданні відповідач пояснював, що жодного разу не відмовляв у питаннях лікування дитини. Позивач також підтвердила суду, що до нього вона не зверталась, мотивуючи це тим, що не знала як його знайти. Однак, такі твердження позивача не відповідають дійсності, адже вона була обізнана, де проживають його батьки, вона мала засоби зв`язку із ними, що також підтвердила в судовому засіданні. Тому позивач через особисту неприязнь до відповідача не вважала за потрібне зв`язуватись та інформувати про необхідність такого обстеження, натомість звернулась до органу опіки та піклування, пояснивши, що він зник.

Посилається на те, що суд не звернув уваги на медичні довідки про стан його здоров`я, а також на те, що до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Аліменти на утримання дітей, а також заборгованість, що виникла протягом 2018-2020 років, сплачується щомісячно у добровільному порядку. 22 липня 2021 року він звертався до органу опіки та піклування Голосіївської РДА в м. Києві із заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні із дітьми, однак листом від 22 жовтня 2021 року було повідомлено, що розгляд його заяви припинений, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що діти фактично проживають на території Солом`янського району м. Києва.

Стверджує, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав від 04 квітня 2018 року заслуговує на критичну оцінку суду, оскільки є необґрунтованим. Орган опіки та піклування обмежився викладенням обставин справи та зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дітей. Однак, висновок не містить мотивів, з яких орган опіки та піклування прийшов до висновку, що вказана дія буде відповідати інтересам дітей. Крім того, вказаний висновок складений без врахування думки батька дітей, його пояснень та міркувань з цього приводу, не враховано думки інших членів сім`ї та родичів.

Отже, в порушення вимог процесуального законодавства, судом першої інстанції в ході розгляду цієї справи було однобічно оцінено докази, надано перевагу поясненням позивача, які були емоційними та суперечливими, не надано належної оцінки поясненням батька та його прагненню до збереження батьківських прав та налагодження стосунків із дітьми, не зазначено жодного посилання на докази, які були подані відповідачем в обґрунтування заперечень, не було встановлено, які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про ухилення ним від виконання свого обов`язку по вихованню до кожної із дочок, які фактичні обставини впливають на виконання батьком своїх обов`язків відносно дітей, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків та їх ставлення до дітей, судом не обґрунтовано необхідності застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та чи відповідатиме це якнайкращим інтересам дітей.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року було зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 призваний за мобілізацією для проходження військової служби з 29.04.2022 року до військової частини НОМЕР_1 .

У січні 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 про поновлення апеляційного провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року апеляційне провадження було поновлено та справу призначено до розгляду в судове засідання.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати в частині задоволення позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні доньки проживають разом із матір`ю - позивачем у справі. Діти знаходяться на утриманні позивачки, та періодично відповідачем надається матеріальна допомога на їх утримання, однак, в добровільному порядку між сторонами не погоджено спосіб та розмір аліментів, які має сплачувати відповідач, як батько, що проживає окремо, на утримання дітей.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з доведеності неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_1 , яке полягало у тому, що відповідач не бере участь у піклуванні про здоров`я, психологічний та фізичний розвиток дітей, внаслідок чого у позивача виникають труднощі в своєчасному наданні термінової медичної допомоги з огляду на стан здоров`я, зокрема, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції вважав доведеним, що всупереч вимог СК України відповідач вихованням та утриманням доньок не займається, він не цікавиться місцем їх перебування, станом здоров`я, духовним та фізичним розвитком, тому вважав, що встановлені судом обставини є підставою для висновку, що відповідач має бути позбавлений батьківських прав відносно малолітніх дітей, оскільки батько не виявляє батьківського піклування, ухиляється від своїх обов`язків з їх виховання.

З такими висновками суду першої інстанції в частині розгляду позовної вимоги про позбавлення батьківських прав колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2023 року у справі № 363/1161/21, за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував того, що ухилення батька від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки; що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Належної оцінки поведінці батька дітей суд не надав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09.12.2006 року, про що в книзі реєстрації шлюбів 09.12.2006 року було зроблено актовий запис № 2426. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_2 (а.с.7).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2014 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с.8-9).

Відповідно до копії свідоцтв про народження, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьками дітей зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.12,13).

Відповідно до довідки ОСББ «Темп-13» від 09.01.2018 року, ОСОБА_2 разом із дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19). Зазначена квартира перебуває у власності позивача, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.09.2006 року (а.с.20).

Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 07.02.2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 змінила ім`я, про що 07.02.2018 року складено відповідний запис № 6. Прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації змінено на - ОСОБА_2 (а.с.35).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей від 03.04.2018 року, було встановлено, що адресою: АДРЕСА_1 створені належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.41).

Відповідно до листа Управління охорони здоров`я від 04.04.2018 року, було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Діти перебувають на обслуговуванні в амбулаторії ЗПСМ № 2 КНП «ЦПМСД № 2» та останні декілька років дітей на прийом до дільничного лікаря-педіатра приводить мати, а також турбується про життя та здоров`я дітей (а.с. 42).

Згідно із листом Березоворудської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів Пирятинської районної ради Полтавської області від 02.04.2018 року, встановлено, що ОСОБА_4 , 2007 р.н. та ОСОБА_5 , 2009 р.н. навчаються в Березоворудській загальноосвітній школі 1-3 ступенів. З 16.03.2018 року діти переведені на дистанційну форму навчання. Вихованням дітей займається мама ОСОБА_2 . Діти забезпечені всім необхідним для навчання. За період навчання дітей, їх батька адміністрація школи не бачила, та не спілкувалась. Всі питання вирішує мама дітей (а.с.43).

12.04.2018 року органом опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації зроблено висновок, відповідно до якого Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.40).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом у лютому 2018 року, позивач зазначила місце проживання відповідача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 та саме за вказаною адресою суд повідомляв відповідача про розгляд вказаної справи.

04 грудня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Звернувшись із заявою про скасування заочного рішення, ОСОБА_1 зазначив, що за вказаною адресою разом з позивачем не проживає тривалий час, відповідач був знятий з реєстраційного обліку місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ще 13 березня 2014 року, що підтверджується штампом у паспорті, а також довідкою ОСББ «Темп - 13», що була надана позивачем до позовної заяви ( а.с. 13). Натомість відповідач вказав, що позивач була обізнана про номери засобів зв`язку із відповідачем, про адресу його електронної пошти (які не були зазначені у позові), а також про те, що відповідач проживає разом із своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2 .

Також відповідач зазначав, що протягом усього часу після розірвання шлюбу він не припиняв виявляти бажання у спілкуванні із дочками, та приймав участь у їхньому житті та вихованні, але в тих межах, які дозволяла позивач. Він був позбавлений можливості реалізувати свої батьківські права у повній мірі, адже позивач вчинила ряд дій для обмеження його спілкування із дітьми. Так, наприклад, позивач, без погодження батьком у 2017 році влаштувала молодшу доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , до Березоворудської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів, що знаходиться у селі Березова Рудка, Пирятинського району Полтавської області, змінила відомі йому номери телефонів. Не маючи засобів зв`язку із дітьми, він сподівався, що зможе їх побачити хоча б біля будинку АДРЕСА_3 . Однак діти не відвідували навчальних закладів поблизу їх місця проживання у Голосіївському районі м. Києва. За вказаних обставин вважає очевидною ту обставину, що позивач за власної ініціативи усунула батька від виховання дочок.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року заочне рішення від 04 грудня 2018 року було скасоване, оскільки відповідач не отримував копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження, не був повідомлений про розгляд справи в суді, та справу було призначено до розгляду в загальному порядку.

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду у серпні 2021 року, відповідач ОСОБА_1 зазначав, що незважаючи на розірвання шлюбу, до лютого 2018 року відповідач постійно приймав участь у вихованні та спілкуванні із дітьми, позивач дозволяла бачитись із дочками, відповідач приїжджав до них у гості, купував та привозив їм продукти, інші необхідні речі, проводив з ними час. Відповідач, як батько, завжди проявляв любов та турботу до своїх дітей. Грошові кошти на утримання дочок в період з 2014 року по січень 2016 року він особисто передавав позивачу у готівковій формі. Саме передача грошових коштів на утримання дітей слугувала тією умовою, при виконанні якої позивач дозволяла бачитись із дітьми.

При новому розгляді справи позивач ОСОБА_2 наполягала на задоволенні позовних вимог, пояснивши, що в2018 році виникла термінова необхідність пройти медичну комісію доньці ОСОБА_14 , для чого була потрібна згода обох батьків. Однак, відповідач на зв`язок із позивачем не вийшов, його відсутність стала перешкодою для надання молодшій доньці належної медичної допомоги. Відповідач не находив часу для участі в житті дітей, в зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до служби у справах дітей з метою отримання згоди на медичне обстеження доньки, за відсутності батька. Декілька місяців позивач із донькою ОСОБА_15 проходила медичне обстеження в Київській міській психіатричній лікарні № 1 ім. П.Павлова, та за весь час відповідач не цікавився її здоров`ям. Після медичного обстеження, відповідно до медичного висновку, донька ОСОБА_15 набула статусу інваліда з дитинства. З огляду на викладене, а також з метою захисту інтересів дітей, позивач вказувала про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей.

У листі від 01 листопада 2021 року на адресу Голосіївського районного суду м. Києва начальник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації року зазначила, що з моменту прийняття заочного рішення Голосіївським районним судом м. Києва про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо дітей та до моменту скасування цього рішення судом ( більше 2-х років) підтверджуючих документів щодо змін у ставленні батька до невиконання батьківських обов`язків не вбачається, тому при вирішенні даного спору просила врахувати висновок органу опіки та піклування від 12.04.2018 року № 100-5709 про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, долученого раніше до матеріалів справи. ( а.с. 212-213, т. 1).

Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дітей на їх виховання, захист інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що аліменти на утримання дітей, а також заборгованість, що виникла протягом 2018 - 2020 років, сплачуються відповідачем щомісячно у добровільному порядку. Окрім того, з 11 червня 2021 року відповідач двічі бачився із дочками. Всі наступні прохання відповідача про зустрічі із дітьми були проігноровані позивачем. У зв`язку із цим, 22.07.2021 року відповідач звернувся до органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні із дітьми, оскільки позивач чинить йому перешкоди.

У відповіді на звернення ОСОБА_1 від 23 липня 2021 року щодо визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, начальник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації повідомила, що Служба припиняє розгляд звернення ОСОБА_1 , оскільки мати дітей - ОСОБА_2 пояснила, що фактично вона з дітьми проживає на території Солом`янського району м. Києва. Тому відповідачу рекомендовано звернутись до Служби у справах дітей та сім`ї за місцем фактичного проживання ( перебування) дітей. ( а.с. 214, т. 1).

Зазначене спростовує доводи позивача про те, що батько дітьми взагалі не цікавиться, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Крім того, участь відповідача у судових засіданнях в суді першої інстанції, категоричне заперечення проти позбавлення його батьківських прав, залучення адвоката для належного представництва його інтересів в суді, подання відзиву на позов, а також звернення до Служби у справах дітей та сім`ї з заявою про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, може свідчити про його інтерес до дітей, про бажання брати участь у їх вихованні та змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не оскаржується рішення суду в частині стягнення аліментів. Як до заяви про скасування заочного рішення суду від 04.12.2018 року, так і до відзиву на позовну заяву відповідачем були надані копії квитанцій про сплату аліментів на утримання дітей, виписки з банківських рахунків відповідача ( а.с. 97-109, 174-181, 202-203, т. 1).

Дійшовши висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на висновок органу опіки та піклування від 12 квітня 2018 року, проте не врахував, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, висновок органу опіки та піклування від 12 квітня 2018 року складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки обставинам щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, висновок не містить мотивів, з яких орган опіки та піклування вважає, що вказана дія буде відповідати інтересам дітей, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком.

З наведених підстав апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , оскільки такий висновок є формальним, не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дітей.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем ОСОБА_1 своїми батьківськими обов`язками. Також матеріали справи не містять доказів того, що до відповідача ОСОБА_1 застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач ОСОБА_1 систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Надавши оцінку доказам в матеріалах справи, які були предметом аналізу суду першої інстанції, а також письмовим поясненням учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітніх дітей, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, такі заходи допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. Фізична неможливість спілкування батька з дітьми через неприязні стосунки, які склалися між колишнім подружжям, не є беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги та про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки висновки суду про задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 листопада 2021 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та прийняти в цій частині постанову:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.