ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/18672/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/969/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,-

учасники справи:

позивач: ФОП ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головний сервісний центр МВС,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2024 року про забезпечення позову у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації транспортних засобів,-

У С Т А Н О В И В :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.05.2024 заяву представника позивача адвоката Кутукова С.О. про забезпечення позову у справі №750/18672/23 задоволено частково.

Накладено арешт на належні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 ;

- автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_2 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не пересвідчився, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заявник зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності його вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу.

Указує, що суд не перевірив наявності у первинного відповідача майна достатнього для виконання зобов`язання та стягнення заборгованості перед позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу Головний сервісний центр МВС повідомив, що інформація про накладення арештів на спірні транспортні засоби внесена до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 12.09.2024 арешти чинні.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Кашуби М.О., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кутукова С.О., який просив залишити в силі оскаржувану ухвалу, представника третьої особи ОСОБА_5 , яка поклалась на розсуд суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , укладений 16.08.2023 ОСОБА_2 у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_3 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області за №7441/2023/3998710;

- скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , проведену Територіальним сервісним центром №7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу №7441/2023/3998710 від 16.08.2023;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «VOLVO» FH 420, 12777 куб.см, 2010 року, № шасі НОМЕР_2 , укладений 16.08.2023 ОСОБА_2 у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_3 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області за №7441/2023/3998698;

- скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «VOLVO» FH 420, 12777 куб.см, 2010 року, № шасі НОМЕР_2 , проведену Територіальним сервісним центром №7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу №7441/2023/3998698 від 16.08.2023.

Позов обґрунтований тим, що відчуження ОСОБА_2 транспортних засобів шляхом укладення оспорених договорів є використанням свого права на зло ФОП ОСОБА_1 , оскільки вчинено явно з метою подальшого незадоволення майнових претензій останнього та невиконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2023 у справі №927/912/23, яким з неї як з підприємця стягнуто заборгованість за договором на користь першого. Позивач вважає, що оспорювані правочини вчинені ОСОБА_2 на шкоду ФОП ОСОБА_1 , вони не є добросовісними, бо є зловживанням правом.

Протокольними ухвалами Деснянського районного суду від 02.02.2024 та 10.05.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 50, 53-56).

У липні 2024 року ФОП ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , укладений 16.08.2023 ОСОБА_2 у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_3 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області за №7441/2023/3998710;

- скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , проведену Територіальним сервісним центром №7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу №7441/2023/3998710 від 16.08.2023;

- визнати недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу «VOLVO» FH 420, 12777 куб.см, 2010 року, № шасі НОМЕР_2 , укладеного 16.08.2023 ОСОБА_2 у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_3 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області за №7441/2023/3998698;

- скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «VOLVO» FH 420, 12777 куб.см, 2010 року, № шасі НОМЕР_2 , проведену Територіальним сервісним центром №7441 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу №7441/2023/3998698 від 16.08.2023;

- визнати недійсним договір дарування транспортного засобу «SCHMITZ» S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , укладений 18.08.2023 ОСОБА_3 у територіальному сервісному центрі №744 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області;

- визнати недійсним договір дарування транспортного засобу «VOLVO» FH 420, 12777 куб.см, 2010 року, № шасі НОМЕР_2 , укладений 18.08.2023 ОСОБА_3 у територіальному сервісному центрі №744 РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області.

14.05.2024 ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив:

- в якості вжиття заходів забезпечення позову накласти арешт на належні ОСОБА_4 причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 та автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_2 ;

- заборонити ОСОБА_4 відчужувати будь-яким способом причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 та автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , а також передавати на них права користування третім особам.

Заяву обґрунтовував тим, що вказані транспортні засоби за короткий період часу від прийняття 14.08.2023 Господарським судом Чернігівської області рішення, яке набрало законної сили, про стягнення грошових коштів з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 , віджучувалися двічі. Зауважував, що слід допустити, що співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 між собою є родичами, а тому виникають обґрунтовані підстави вважати, що відповідачі можуть продовжити вчинення дій, направлених на подальше відчуження транспортних засобів, по яким оспорюються договори, з метою перешкоджання у відновленні порушених прав та інтересів позивача за рішенням суду, у разі задоволення позовних вимог.

Задовольняючи частково заяву ФОП ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на належні відповідачу ОСОБА_4 транспортні засоби, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано позов про визнання недійсними правочинів як фраудаторних, вчинених з метою ухилення від виконання рішення щодо сплати грошових коштів позивачу, а також можливе здійснення чергових угод по відчуженню спірних автомобілів.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13 січня 2011 року у справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо наявності обґрунтованих підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, з огляду на те, що між сторонами виник спір з приводу визнання недійсними правочинів як фраудаторних, вчинених з метою ухилитися від виконання рішення щодо сплати грошових коштів позивачу, а також можливе здійснення чергових угод по відчуженню спірних автомобілів.

Спірні правовідносини в справі, яка переглядається, стосуються захисту прав стягувача ФОП ОСОБА_1 , коли боржник ОСОБА_2 після прийняття рішення суду про стягнення з неї коштів на користь позивача, здійснила відчуження спірного автомобіля та причепу, що може бути розцінено як можливе утруднення або унеможливлення виконання такого рішення.

Установлено, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2023 (справа №927/912/23), яке набрало законної сили 05.09.2023, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 166 810 грн заборгованості, 3% річних у розмірі 7 682,42 грн, інфляційних втрат у розмірі 53 326,46 грн, 3 417,29 грн судового збору та 5 695,69 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 165-169).

16.08.2023, на другий день після ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу, остання відчужує ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу 7441/2023/3998710 причіп марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 (а.с.187 зворот - 188) та за договором купівлі-продажу 7441/2023/3998698 автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 420, 12777 куб.см., 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_2 (а.с.188 зворот - 189).

18.08.2023 ОСОБА_3 укладає з ОСОБА_4 договір дарування 7441/2023/40003522 причепу марки «SCHMITZ», моделі S 01, 2010 року випуску, № шасі НОМЕР_1 (а.с. 143).

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2023 у справі № 927/912/23 ОСОБА_2 не виконано, розмір заборгованості складає 229250,85 грн.

Крім того, з відповіді Центрального ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального Управління юстиції від 30.09.2024 вбачається, що на виконанні у відділі перебувають виконавчі провадження:

- №72860228 щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 10 577,70 грн витрат на професійну правничу допомогу, на 30.09.2024 заборгованість складає 10 577,70 грн;

- №73832044 щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 372 402,00 грн заборгованості, 1 836,50 грн 3% річних, 5 613,65 грн судового збору та 17 722,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, на 30.09.2024 заборгованість складає 397 574,15 грн.

За таких обставин очікувано виникають побоювання, що повно захистити інтереси позивача в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду буде неможливо, адже у відповідачів є можливість розпоряджатися спірним майном, а саме відчужити його.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами, суд апеляційної інстанції вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Урахувавши обґрунтованість ризиків невиконання рішення суду та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби.

Накладення арешту на майно має на меті обмеження особи у праві розпоряджатися таким майном і його застосування не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вжитий захід забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, розумності та збалансованості інтересів сторін.

Надані відповідачем ОСОБА_4 звіти про оцінку транспортних засобів автомобілю марки «VOLVO» та напівпричепу марки «SCHMITZ» не впливають на вирішення питання забезпечення позову у даній цивільній справі, оскільки виник немайновий спір щодо визнання недійсними договорів по відчуженню зазначених транспортних засобів. При цьому в самих оспорюваних договорах сторони обумовили вартість автомобілю марки «VOLVO» у розмірі 15 000 грн, а напівпричепу марки «SCHMITZ» в розмірі 10 000 грн.

Доказів на підтвердження того, що спірні транспортні засоби використовуються відповідачем ОСОБА_4 в господарській діяльності матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив наявності у первинного відповідача майна достатнього для виконання зобов`язання та стягнення заборгованості перед позивачем, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на те, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Установлені в справі обставини свідчать про потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення в майбутньому за умови позитивного вирішення спору, невжиття заявлених заходів забезпечення позову ускладнить виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Ураховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм процесуального права і тому, апеляційний суд вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко