Провадження № 22-ц/801/1067/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 рокуСправа № 127/36772/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В. П.,

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2024 року, постановлене у складі судді Борисюк І. А., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ТОВ «Сучасний факторинг» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначило, що 04.11.2021 між ТОВ «Сучасний Факторинг» та ОСОБА_1 шляхом прийняття нею публічної оферти та приєднання до договору шляхом надання документів необхідних для проведення її ідентифікації , верифікації та підписання власноручним підписом було укладено кредитний договір № 2. Публічна пропозиція, Заява приєднання до договору та Графік платежів ,підписані позичальником відповідно до Публічної пропозиції складають укладений між сторонами договір. Згідно нього відповідачці було надано споживчий кредит у розмірі 37 368, 60 гривень строком на 24 місяці зі сплатою 4,5 % від загальної початкової суми кредиту та реальної річної відсоткової ставки 83,16% річних від загальної суми кредиту та погашенням згідно графіку. Всупереч умовам кредитного договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором станом на 13.11.2023 року у розмірі 77 020, 22 гривень, з яких: 37 368, 60 гривень заборгованість по тілу кредиту; 39 751, 62 гривень заборгованість за комісією. Позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № 2 від 04.11.2021 в сумі 77 020, 22 гривень. .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 2 від 04.11.2021 в сумі 37 268, 60 гривень. В задоволенні позовних вимог про стягнення 39 751, 62 грн. комісії за користування кредитом - відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «Сучасний факторинг», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір у порядку ч.1 ст.634 ЦК України, що в установленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення кредитного договору, а тому зазначені обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Відповідач також не надав суду заперечень щодо наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Відповідно до ст. 367 УПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2024 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.11.2021 між ТОВ «Сучасний Факторинг» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2, у відповідності до умов якого ТОВ «Сучасний Факторинг» зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит строком на 24 місяці в розмірі 37 368, 60 грн шляхом безготівкового переказу коштів за товар на поточний рахунок ТОВ «Цетехно» в сумі 33 098, 85 гривень (розмір власного внеску покупця за товар 6 000 грн ) і за послуги страхування на користь ТДВ «СК «Екта» в сумі 4 269, 75 грн. за дорученням позичальника. ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору та графіку платежів, що є додатком до договору.

04.11.2021 ТОВ «Сучасний Факторинг» повідомило ТОВ «Цетехно» про прийняте рішення щодо надання ОСОБА_1 кредиту і зобов`язалось забезпечити надходження на поточний рахунок ТОВ «Цетехно» за товар в сумі 33 098, 85 гривень. ОСОБА_1 04.11.2021 підтвердила отримання товару в магазині. (а.с. 34)

Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, визначені у Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до кредитного договору «Кошти в кредит» (п. 11 заяви-приєднання № 2 від 04.11.2021).

У заяві-приєднанні відповідачка підтвердила, що перед підписанням заяви-приєднання, кредитор заздалегідь ознайомив її, зокрема, з інформацією вказаною у ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з усіма умовами кредитування, а саме з правами та обов`язками по отриманню кредиту та сплаті періодичних внесків, з якими вона погоджується (п. 12 заяви-приєднання № 2 від 04.11.2021).

Із виписки з особового рахунку ТОВ «Сучасний Факторинг» за кредитним договором №2 вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2 від 04.11.2021 станом на 13.11.2023 складає 77 020, 22 гривень, з яких: 37 368, 60 гривень заборгованість по тілу кредиту; 39 751, 62 гривень заборгованість за комісією. Отримано оплати 100 грн. (а.с. 33)

Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови кредитного договору № 2 від 04.11.2021, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку..

Частково задовольняючи позовні вимоги ,враховуючи принцип диспозитивності ,суд виходив з того, що відповідачка , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, правом заперечувати проти заявленого позову та доказів не скористалась. Відтак, оцінюючи надані позивачем докази, суд виходив з підтвердження факту отримання ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором кредитних коштів ,а тому, враховуючи сплату в погашення договору 100 грн. та відсутності доказів погашення кредиту ,дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача 37 268,60 грн. тіла кредиту. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення комісії за користування кредитом , суд виходив із недоведеності підстав її стягнення, оскільки комісія «за користування кредитом» не передбачена умовами кредитного договору, відсутності доказів цьому ,а тому необгрунтованості вимог у цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог в частині стягнення залишку суми наданого кредиту у розмірі 37 268,60 грн. та відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії за «користування кредитом» у розмірі 39 751,62 грн.

Доводи апеляційної скарги про не встановлення факту належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки сторонами було визначено строк і плату за користування кредитом, щомісячну комісію , є безпідставними .

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_1 заперечень проти задоволеної частини вимог не заявляла , рішення не оскаржувала, фактично погодившись із ним, а тому, ураховуючи принцип диспозитивності, колегія суддів вважає необхідним в цій частині залишити оскаржуване судові рішення без змін, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення за апеляційною скаргою позивача, який доводів щодо підстав скасування рішення в цій частині не навів , не знаходить підстав для скасування рішення в цій частині.

Щодо рішення суду в частині відмови у стягненні суми комісії за користування кредитом ,то колегія суддів вважає, що підстави її стягнення у спірних правовідносинах відсутні.

Як вбачається з позовної заяви ,позивач просив стягнути з відповідача комісію за користування кредиту у розмірі 39 751,62 грн. При цьому доказів підстав нарахування її у зазначеному розмірі не надав.

В той же час, як заява-приєднання , так і паспорт споживчого кредиту містять в якості одного з видів платежів за кредитом - комісію за управління (обслуговування) кредиту в розмірі 1494,74 грн., що сплачується за кожен факт прострочення періодичного платежу (а.с.30-31) ,а таблиця обчислення загальної вартості кредиту містить лише комісію за обслуговування (управління) кредитною заборгованістю у такому ж розмірі, що не є комісією за користування кредитом. В той же час, паспорт споживчого кредиту містить у такому ж розмірі -1494,74 грн. штраф за кожен пропуск сплати періодичного платежу.

Жоден із вказаних складових кредитного договору не передбачає сплату комісії за користування кредитом ,не містить перелік послуг кредитодавця ,що ним включаються в поняття « за користування кредитом» , які надаються позивачу та за які банком встановлена комісія за користування кредитом.

Колегія виходить з того, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) суд дійшов висновку ,що відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» ,Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1 , 2 ст.11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Як вбачається зі змісту документів, що складають кредитний договір від 04.11.2021, відповідач ОСОБА_1 погодилась на комісію за управління (обслуговування) кредиту та (чи ) кредитної заборгованості , засвідчивши це своїм електронним підписом, тоді як позивач не зазначив та не надав доказів згоди її зі сплатою послуг з користування кредитом, їх змісту ,за стягненням комісії за які звернулось до суду .

Ураховуючи, що кредитор - позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то вимоги щодо їх стягнення є необгрунтованими.

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно встановив, що в кредитному договорі не передбачена комісія за користування кредитом за стягненням заборгованості з якої позивач звернувся до суду .

ТОВ «Сучасний Факторинг» не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача комісії за користування кредиту задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги позивача є законними та підтверджується новітньою судовою практикою, є безпідставними, оскільки не містить посилань на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже ,суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що положення договору недійними не визнавались та не оспорювались відповідачем правового значення не мають, оскільки в силу положень ЦК України нікчемність умов договору не потребує визнання їх недійсними в судовому порядку, і такі умови не породжують жодних зобов`язань для боржника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський