Справа № 199/3911/24
(2/199/2227/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.09.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від суми кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він на підставі низки послідовних договорів є правонаступником первісного кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», між яким та відповідачем 06 лютого 2006 року було укладено кредитний договір №014/71620/3178/73. За очним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року по цивільній справі №2-1169/11, яке набрало законної сили 27 березня 2012 року, вирішено стягнути з відповідача на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 208276,32 гривень. Посилаючись на те, що на момент звернення до суду із даним позовом зазначене рішення суду не виконано боржником, позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано за період з 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати 84143,63 гривень та 3% річних в розмірі 30507,36 гривень, які сторона позивача і просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявленого недоліку його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06 лютого 2006 року між АППБ «Аваль», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №014/71620/3178/73, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 157811 гривень, а позичальник повернути кредит до 05 лютого 2012 року щомісячними платежами згідно графіку, сплативши 17% річних за користування кредитом.

У зв`язку з систематичним невиконанням позичальником умов кредитного договору в частині сплати періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків, станом на 20 січня 2010 року у неї утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 206456,32 гривень. І саме вказану суму просив стягнути кредитодавець при зверненні до суду із відповідним позовом.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року по цивільній справі №2-1169/11 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/71620/3178/73 від 06 лютого 2006 року в загальному розмірі 208276,32 гривень, включаючи судові витрати. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили 27 березня 2012 року.

Наведені у трьох абзацах вище фактичні обставини встановлені вищевказаним заочним рішенням суду, яке у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

18 грудня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28, за умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило, а АТ «Оксі Банк» набуло права вимоги першого в тому числі права вимоги за кредитним договором №014/71620/3178/73 від 06 лютого 2006 року.

В подальшому також 18 грудня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, за умовами якого АТ «Оксі Банк» відступило, а позивач набув права вимоги першого в тому числі права вимоги за кредитним договором №014/71620/3178/73 від 06 лютого 2006 року.

Викладені двома абзацами вище фактичні обставини підтверджуються копіями відповідних договорів та платіжних доручень, а також встановлені ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2021 року у справі №2-1169/11 (провадження №6/199/15/21), яка набрала законної сили, а також у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та не заперечувалось сторонами, стягувана вищевказаним заочним рішенням суду кредитна заборгованість відповідачем дотепер не погашена в повному обсязі, розмір боргу залишився незміннім та відповідає тій сумі, яку вирішено стягнути з відповідача заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року по цивільній справі №2-1169/11.

За на ведених обставин позивачем за період з 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2024 року нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 84143,63 гривень, а також 3% річних в розмірі 30507,36 гривень, а всього 114650,99 гривень.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеними договорами та заочним рішенням суду, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормами ст.ст.598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування.

Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

За змістом ст.ст.509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання боржника повернути кредитору визначену рішенням суду суму грошових коштів.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, а отже приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а значить поширюють свою дію і на грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору, делікту або рішення суду.

При цьому, інфляційні втрати, в тому числі з огляду на положення ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а не іноземна валюта.

Наведені трьома абзацами вище правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17, від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 22 вересня 2020 року по справі №918/631/19, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц.

Отже, положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Зокрема, за змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2019 року по справі №320/7215/16-ц, передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних можуть нараховуватись і на суми судових витрат, стягуваних за рішенням суду, якщо боржником такі судові витрати протиправно не сплачуються.

Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування 3 % річних та індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року по справі №921/542/20, та знайшов своє подальше застосування у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року по справі №947/37625/21.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем 06 лютого 2006 року було укладено кредитний договір №014/71620/3178/73. При цьому, визначений договором строк кредитування сплив ще 05 лютого 2012 року, однак внаслідок реалізації кредитодавцем свого права вимагати дострокового повернення кредиту фактично строк кредитування сплив ще 20 січня 2010 року. Внаслідок невиконання позичальником свого зобов`язання з повного та своєчасного повернення отриманого кредиту кредитодавець у звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника про стягнення кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, отримав позитивне для себе заочне рішення суду, яке набрало законної сили 27 березня 2012 року. Таким чином, кредитодавець, а отже і позивач у даній цивільній справі, відповідно до чинних норм цивільного законодавства та усталеної практики суду касаційної інстанції з 28 березня 2012 року набув право на нарахування передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, чим і скористався шляхом звернення до суду із даним позовом, в якому просить стягнути такий особливий різновид відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2017 року до 23 лютого 2024 року в загальному розмірі 114650,99 гривень. При цьому, ухвалення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 16 березня 2012 року рішення про стягнення кредитної заборгованості з позичальника не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором, а отже не є перешкодою для подання до суду даного позову, який вирішується наразі. За таких обставин, з огляду на доведення перед судом розміру наявного боргу за кредитом та судовими витратами, позовні вимоги позивача у даній справі суд вважає правомірними, обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі норм ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 гривень, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень, а всього 13028 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 598, 599, 610-612, 625, 629, 1054, 1055, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від суми кредитної заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (; адреса місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8) нараховані за період з 04 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року на підставі ст.625 ч.2 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 84143,63 гривень, а також 3% річних в розмірі 30507,36 гривень від суми невиконаного грошового зобов`язання, визначеного заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року по цивільній справі №2-1169/11, а всього 114650,99 гривень.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (; адреса місцезнаходження: 07071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8) судовий збір в розмірі 3028 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу 10000 гривень, а всього 13028 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко