Провадження № 22-ц/802/783/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , про визнання права власності на майно колгоспного двору, визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з вернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1982 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_6 та її дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та працював в місцевому колгоспі с.Підгайці Луцького району Волинської області. Оскільки житла свого не було, на ім`я ОСОБА_6 . Підгайцівською сільською радою було виділено земельну та у 1985 році ними побудовано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з погосподарської книги станом на 01.01.1991 року категорія двору зазначена колгоспний двір, а наступні 4 роки (1992-1995 р.) двір мав категорію робітників (на момент набрання чинності Законом України «Про власність»), дане домогосподарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір. Станом на 01.01.1991 року до складу двору входило троє осіб: він, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Після її смерті він дізнався, що остання залишила заповіт, яким заповіла вказаний житловий будинок ОСОБА_9 . Вважає, що складанням заповіту грубо порушено його право власності на частку в житловому будинку і земельній ділянці. Вважає, що ОСОБА_6 має належати 1/3 частка вказаного житлового будинку та земельної ділянки, призначеній для його будівництва та обслуговування (при умові приватизації усіма співвласниками будинку). У зв`язку з наявністю зазначеного заповіту, свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на житловий будинок вцілому та державного акту на вищевказані земельні ділянки, він не може оформити своє право власності на частку в майні колгоспного двору. Зважаючи на дату видачі вказаних документів, та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив суд поновити строк звернення до суду з даним позовом та просить визнати недійсним рішення Підгайцівської сільської ради від 12.01.1995 року № 2-5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,2203 га, призначеної для обслуговування житлового будинку», визнати недійсним державний акт серії ЯГ №548128 від 30.11.2006 року виданий Підгайцівською сільською радою, про право власності на земельну ділянку, площею 0,2203 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на ім`я ОСОБА_6 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:3792 та визнати за ним право власності на 1/3 частку в майні колгоспного двору, а саме на 1/3 частку в житловому будинку АДРЕСА_1 , головою колгоспного двору якого була ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20.01.2023 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 30.01.2022 року залучено до участі в справі співвідповідачами ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та зупинено провадження по справі до вступу в справу правонаступника ОСОБА_10 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину відповідно до ст.1233 ЦК України в редакції 2003 року. Інших спадкоємців немає.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.12.2022 року залучено правонаступника померлого ОСОБА_10 ОСОБА_2 .

Рішенням Луцького міськрайоного суду Волинської області від 22 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Підгайцівської сільської ради від 12.01.1995 року № 2-5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,2203 га, призначеної для обслуговування житлового будинку».

Визнано недійсним державний акт серії ЯГ №548128 від 30.11.2006 року виданий Підгайцівською сільською радою, про право власності на земельну ділянку, площею 0,2203 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на ім`я ОСОБА_6 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:3792.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в майні колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: на 1/4 частку в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, в частині задоволених позовних вимог, відповідач ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційним судом, в означувальній частині, рішення не переглядається.

Заслухавши представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Щодо вирішення позовної вимоги про визнання права власності на частину колгоспного двору.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18 (провадження № 61-1327св19) Верховний Суд виснував, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних відносин, колгоспний двір був сімейно-трудовим об`єднанням осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частиною другою статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до усталеної судової практики спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

У постановах від 29 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц (провадження № 61-22088св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 183/6031/16 (провадження № 61-25427св18) Верховний Суд, надавши аналіз наведеним нормам права, виснував, що майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Тож у справі, рішення у якій переглядається, підлягали доказуванню обставини, щодо того чи ОСОБА_10 був членом колгоспного двору та, відповідно, мав право на будинковолодіння, яке входило до складу майна такого колгоспного двору.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до погосподарської книги № 1 Підгайцівської сільської ради народних депутатів виконавчого комітету Луцького району Волинської області за 1986-1990 рр. за особовим рахунком № НОМЕР_2 значиться суспільна група господарства колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_6 .. Членами даного колгоспного двору були: ОСОБА_6 голова двору, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 дочка та ОСОБА_10 чоловік (а.с.42-43 Том 2).

Згідно з копією погосподарської книги № 3 Підгайцівської сільської ради за 1991-1995 року станом на квітень 1991 року за особовим рахунком № НОМЕР_3 значиться суспільна група господарства колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_6 .. Членами даного колгоспного двору також були, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_10 чоловік та ОСОБА_9 внук(а.с.40 Том 2) .

В особистій власності господарства був житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 .

В подальшому на підставі рішення виконкому Підгайцівської сільської ради від 27.07.2005 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.62 Том 1).

З технічного паспорта виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 31.03.2006 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , має загальну площу 94,4 кв.м., житловою площею 64,2 кв.м.(а.с.63-67 Том 1).

З досліджених письмових доказів, наявних у матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено та обґрунтовано констатовано, що тривалий проміжок часу, а саме: орієнтовно починаючи з 1982 року ОСОБА_10 проживав однією сім`ю та вів спільне господарство з ОСОБА_6 .. Вказаному проживанню були притаманні усі ознаки сім`ї - вони проживали в одному помешканні, влаштовували побут, вели спільне господарство, обробляли город. Окрім того , у зв`язку з тривалим проживанням ОСОБА_10 з родиною ОСОБА_11 у селі його сприймали саме як чоловіка ОСОБА_6 про що свідчать відповідні записи в погосподарських книгах, що були досліджені судом. Відповідачі заперечуючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 проживали однією сім`єю не змогли пояснити ким саме приходився останній покійній ОСОБА_6 , визнаючи, що він проживав у спірному будинку.

На думку колегії суддів, ОСОБА_10 належними та допустимими доказами доведено, що він проживаючи однією сім`єю з ОСОБА_6 , був членом колгоспоного двору, головою якого була остання, брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору і такі обставини відповідачами не спростовані.

Встановивши, що до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в майні колгоспного двору четверо осіб, а зокрема: ОСОБА_10 , суд першої інстанції підставно визнав за правонаступником останнього право власності на 1/4 частку в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином рішення суду першої інстанції, в частині визнання права власності за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку в майні колгоспного двору є таким що ухвалено з дотриманням норм матеріального права та відсутні підстави для його скасування.

Щодо вирішення позовних вимог, про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку.

Рішенням Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 61 від 20.12.1982 року було виділено земельну ділянку під забудову з вільного присадибного фонду колгоспу «Комуніст» та затвердженим рішенням загальних зборів колгоспу від 08.10.1982 року та 27.11.1982 року про виділення земельних ділянок під забудову громадянці ОСОБА_6 (а.с.24 Том 2).

Рішенням Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.01.1995 року № 2-5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» вирішено передати безоплатно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки ОСОБА_6 розміром 0,40 га , з яких 0,24 га для обслуговування і 0,16 га для ведення особистого підсобного господарства.

Приватизація земельних ділянок була врегульована Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет), у пункті 1 якого постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

30.11.2006 року ОСОБА_6 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 548128, в с. Підгайці, Луцького району на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 12.01.1995 року № 2-5 площею 0,2203 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.24 Том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що оскаржуване рішення сільської ради та державний акт порушують його права на майно.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

За змістом ст. 7 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації ( ч. 7, 8, 9 ст. 19 ЗК України від 18.12.1990 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗК України( в редакції від 18.12.1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що органом місцевого самоврядування, під час прийняття оскаржуваного рішення, було порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1 ст. 120 ЗК України).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача ( ч. 2 ст. 120 ЗК України).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст.120 ЗК України).

Таку ж правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та у постанові у Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження 61-35533св18).

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Установивши, що позивачу належить 1/4 частки в житловому будинку АДРЕСА_1 то йому і належить право на частину земельної ділянки для обслуговування своєї частини.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відтак позивач не позбавлений права звернутись з вимогою про виділення земельної ділянки для обслуговування частки будинковолодіння власником якого він є, а не з вимогою про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту, які прийняті у передбачений законом порядок та відповідно до вимог Закону, а тому рішення суду в цій частині підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову, в частині визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2024 року, в частині визнання недійсними рішення Підгайцівської сільської ради від 12.01.1995 року № 2-5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність, в частині передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,2203 га, призначеної для обслуговування житлового будинку» та державного акту на земельну ділянку серії ЯГ №548128 від 30.11.2006 року, виданого Підгайцівською сільською радою, скасувати на ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову позовом ОСОБА_2 до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя:

Судді: