Справа № 346/2925/24
Провадження № 2/346/1394/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

28 травня 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і її батьками являються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу із ОСОБА_7 , позивач змінила своє дошлюбне прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ». Житловий будинок, в якому проживали її батьки, що знаходиться в АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був її батько. Станом на 01 липня 1990р. в житловому будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_10 . Вказані особи були членами колгоспного двору та відповідно кожному із них належало по 1/4 його частки. При цьому, частки співвласників у майні реально виділені не були. Сестра позивача ОСОБА_10 після укладання шлюбу змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 ». 05.11.2015р. ОСОБА_5 помер і після його смерті спадщину прийняла його дружина ОСОБА_6 , яка на момент її відкриття була зареєстрована та постійно проживала зі спадкодавцем. 21.01.2016р. ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 . В лютому 2020р. мати померла і після її смерті позивач прийняла спадщину за заповітом подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса і 01.09.2020р. отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку. Проте, отримати відповідне свідоцтво на житловий будинок не змогла, оскільки останній належав всім членам колгоспного двору. Відповідачі на свої частки у вказаному майні не претендують про що написали та подали нотаріусу відповідні заяви. За вказаних обставин, посилаючись на неможливість оформлення спадкових прав на спірний житловий будинок в нотаріальній конторі та на те, що окрім неї ніхто на спадкове майно не претендує, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не заперечують щодо оформлення за позивачем права власності на весь будинок, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на будинковолодіння, яке складається із: житлового будинку літ «А», стайні літ. «Б», стодоли літ. «В», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «Є», криниці №1, огорожі №2-3, вимощення І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. копію спадкової справи, заведену після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за №12/2020.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явилася, її представник ОСОБА_4 подала до суду письмове клопотання в якому просила долучити до матеріалів справи в якості доказів довідку старости Торговицького старостинського округу Отинійської селищної ради Коломийського району №221 від 13.08.2024р. Також просила взяти до уваги, що відповідачі написали заяви, які завірені приватним нотаріусом Досин Н.Ф. про те, що вони не претендують і не заперечують проти визнання права власності за позивачем на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Справу просила розглянути без їхньої участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, 27.06.2024р. подали до суду письмові заяви в яких просили розглянути справу за їхньої відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечували.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі своє підтвердження в повному обсязі не знайшли.

З матеріалів справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Торговиця Коломийського району, Івано-Франківської області народилася ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . Її батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , Торговицькою сільською радою 14 липня 1990 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , актовий запис №13. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_9 ».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Торговиця, Коломийського району Івано-Франківської області народилася ОСОБА_10 , батьками якої також являються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , Торговицькою сільською радою 16 листопада 1995 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , актовий запис №17. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_11 ».

Також відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являються батьками ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Торговиця, Коломийського району, Івано-Франківської області.

Згідно довідки, виданої Торговицьким старостинським округом Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 23.04.2024р. №131, господарство за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 р. у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . голова господарства, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - син, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 донька.

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 03.04.2024р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 54,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м., спорудженого 1969 р., стайні літ. «Б» (1970р.), стодоли літ. «В» (1970р.), сараю літ «Д» (1980р.), вбиральні літ. «Є», криниці №1, огорожі №2-3, вимощення І.

Належність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 також підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20 липня 1987 року, виданого виконавчим комітетом Коломийської районної ради на підставі рішення №27 від 11.02.1987р. Право власності на вказане майно було зареєстровано в Коломийському БТІ 20.04.1987р., номер в реєстровій книзі 322, що підтверджується реєстраційним написом на документі про право особистої власності.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. батьки позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також її брат ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_14 були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/4 частці в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_5 , актовий запис № 24.

Згідно ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який був чинний на момент набуття у власність майна ОСОБА_5 (далі КпШС), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до ст.. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні за своєю сутті положення закріплені в ст.. 60, 70 Сімейного кодексу України.

Оскільки 1/4 частка на домоволодіння була набута ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_6 , то згідно ст.. 22 КпШС, дане майно являлося їхньою спільною сумісною власністю, частки в якому у них були рівні, тобто по 1/8.

Відтак, до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 увійшла лише 1/8 частка домоволодіння АДРЕСА_1 , так як інша 1/8 частка належала його дружині ОСОБА_6 .

На день відкриття спадщини після ОСОБА_5 правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За положеннями ст.. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1, 3 ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки №221, виданої старостою Торговицького старостинського округу Отинійської селищної ради Коломийського району вбачається, що на момент смерті ОСОБА_5 в житловому будинку по АДРЕСА_1 була зареєстрована та проживала лише ОСОБА_6 . Заповіт від імені ОСОБА_5 не посвідчувався, а тому єдиною спадкоємицею його майна, яка прийняла спадщину в силу положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, являється лише дружина спадкодавця, на чому наголошувала представник позивача у позовній заяві.

Проте, суд критично відноситься до довідки №221 та вважає цей доказ частково недостовірним, оскільки довідкою начальника ВОМІРМП УДМС в Івано-Франківській області було підтверджено реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , з 19.11.2008 року. Отже, останній на рівні з ОСОБА_6 також прийняв спадщину після смерті свого батька, як спадкоємці першої черги за законом.

При цьому, судом встановлено, що отримавши у спадщину належну ОСОБА_5 1/8 частку в домоволодінні, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набули кожен по 1/16 частці, але свої права в нотаріальній конторі на спадкове майно не оформлювали, належні їм частки не виділяли.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Відповідно до ст.. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (стаття 1223 ЦК України).

Згідно зі статтями 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів копії спадкової справи №12/2020, заведеної після смерті ОСОБА_6 , яка була надана приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф., судом було встановлено наступне.

21 січня 2016р. ОСОБА_6 склала заповіт, за яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті за законом чи за заповітом, а також земельний пай заповіла ОСОБА_1 . Даний заповіт був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Торговицької сільської ради.

Також, 21.02.2020р. ОСОБА_6 склала заповіт за яким належну їй земельну ділянку, площею 0,3900 га. згідно Державного акту на право власності серії ЯБ № 983339 заповіла ОСОБА_3 .

12.05.2020р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

01.09.2020р. ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,3900 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :04:004:0026, що розташована на території Торговицької сільської ради, Коломийського району Івано-Франківської області.

Також того ж дня ОСОБА_1 отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,7232 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :04:004:0145, що розташована на території Торговицької сільської ради, Коломийського району Івано-Франківської області.

Судом також встановлено, що 01.09.2020р. ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_3 від 06.03.2024р. та ОСОБА_2 від 07.03.2024р., останні вказаними заявами повідомили, що на власність в бувшому селянському вищевказаному дворі не претендують і не заперечують проти визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Проте, постановою від 16.04.2024р. приватний нотаріус Досин Н.Ф. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 , але не оформила свої спадкові права на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Підставами для відмови, нотаріус вказав, що дане домоволодіння було зареєстровано за головою колгоспного двору, частка померлого спадкодавця в житловому будинку не виділена, державна реєстрація права власності на частку померлого спадкодавця у вищевказаному житловому будинку відсутня.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом було встановлено неможливість оформлення спадкових прав позивача на житловий будинок в нотаріальній конторі, а тому її права підлягають захисту в судовому порядку.

З урахуванням фактичних обставин, суд визначив, що загальна частка ОСОБА_6 в спірному домоволодінні складає 7/16, до складу якої увійшли належна спадкодавиці 1/4, як частка члена колгоспного двору, 1/8, як рівна половина частки її і її покійного чоловіка ОСОБА_5 у спільному майні подружжя, а також успадкована нею 1/16 частка після смерті ОСОБА_5 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що в силу переходу прав спадкодавиці до її спадкоємиці, ОСОБА_1 отримала в порядку спадкування за заповітом належну її покійній матері 7/16 часток домоволодіння. Відтак, в цій частині, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Підстав для задоволення вимог на інші 9/16 часток домоволодіння суд вважає відсутніми, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що 5/16 часток належить ОСОБА_2 (1/4, як члену колгоспного двору і 1/16, успадкована після смерті батька), а 4/16, або 1/4 - ОСОБА_3 , також як члену колгоспного двору.

Суд не приймає до уваги заяви відповідачів щодо їхньої відмови від своїх часток в спірному нерухомому майні на користь позивача та відсутність претензій на вказане домоволодіння, оскільки вони наділені правом відступити належні їм частки у спадковому майні на користь ОСОБА_1 шляхом укладання відповідних цивільно-правових угод.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1233-1236, 1247, 1268, 1296, 1297, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_12 , право власності на 7/16 (сім шістнадцятих) часток будинковолодіння, яке складається із: житлового будинку літ «А», стайні літ. «Б», стодоли літ. «В», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «Є», криниці №1, огорожі №2-3, вимощення І, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 21 жовтня 2024 року, з урахуванням відпустки судді з 16.10.2024 по 18.10.2024р. включно.

Суддя: Третьякова І. В.