Провадження № 2/760/2613/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_1 ), про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

07.10.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , за підписом представника - адвоката Любаренко І.О. (діє на підставі ордеру), в якій він просить суд визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (справа № 760/14203/22, провадження № 2/760/9494/22).

Також, 07.10.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 , за підписом представника - адвоката Любаренко І.О. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2022 для розгляду такої позовної заяви також визначено суддю Зуєвич Л.Л. (справа № 760/14212/22, провадження № 2/760/9499/22).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.10.2022 справу № 760/14203/22 (провадження № 2/760/9494/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням; та цивільну справу № 760/14212/22 (провадження № 2/760/9499/22) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання права користування житловим приміщенням об`єднано в одне провадження, присвоєно цій справі № 760/14203/22, яку прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Доводи позову

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 20.07.1962 ОСОБА_4 отримала ордер на поселення в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 .

Зазначається, що на підставі ордеру сім`я зайняла квартиру та почала в ній проживати за адресою АДРЕСА_3 .

Як стверджується у позовах, ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_6 народився син ОСОБА_3 , якого прописали (зареєстрували) у квартирі, де усі проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_3 .

Як вказується у позовах, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 (дідусь) та ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 (бабуся).

Зі слів позивачів, в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 залишився проживати їхній син ОСОБА_6 та онук ОСОБА_3 .

У позовах зауважується, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 (батько), та житлове приміщення залишилось в праві користування за сином ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , який і зареєстрований в ньому.

Позивачі зазначають, що згодом ОСОБА_3 почав проживати в даній квартирі в громадянському шлюбі, ділити побут та відповідальність за житлове приміщення з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як наголошується у позовах, ОСОБА_3 почав багато випивати, вести розгульний спосіб життя, все частіше не з`являвся вдома та аморально себе поводив, забирав кошти у своєї співмешканки та витрачав їх на алкогольні напої та гральні автомати.

Позивачами вказується, що в подальшому ОСОБА_2 розірвала стосунки з ОСОБА_3 та у 2009 році почала відносини з ОСОБА_1 .

У позовах звертається увага на те, що в квартирі за адресою АДРЕСА_3 проживали в одній кімнаті ОСОБА_3 , а другій ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 .

Також у позовах зазначається, що в 2010 році у позивачів народилася перша дитина та 13.03.2013 вони уклали офіційний шлюб.

Акцентується, що ІНФОРМАЦІЯ_12 у подружжя народилася друга дитина, а згодом ІНФОРМАЦІЯ_7 в них народилася третя дитина та вони стали багатодітною сім`єю, що підтверджується відповідним документом.

Зі слів позивачів, весь цей час в квартирі за адресою АДРЕСА_3 вони проживають разом зі своїми трьома малолітніми дітьми та ОСОБА_3 .

Позивачі стверджують, що всі роки проживання в згаданій квартирі сплачували комунальні рахунки в повному обсязі, закупляли меблі за свої власні кошти, укомплектували квартиру побутовими речами, замінили в ній вікна та зробили косметичний ремонт, провели кабельне телебачення та Інтернет, потрохи сплачувала борги за комунальні послуги замість відповідача, який повністю відмовився від тягаря утримання нерухомого майна.

Таким чином, позивачі вважають, що вони мають право на законне користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому, оскільки тягар його утримання повністю лежить на них, а також їхній родині.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру № 781166, відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 08.12.1994 по т.ч., зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (т. ІІ, а.с. 82).

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. І, а.с. 76, т. ІІ, а.с. 81).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 22.09.2023 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (т. І, а.с. 79; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1480688/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 20.07.1962 видано ордер на житлове приміщення ОСОБА_4 на сім`ю, яка складається з трьох осіб, на право зайняття дві кімнати, 26,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_5 , а.с. 7).

З вказаного ордеру вбачається, що сім`я складається з трьох осіб, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (чоловік) та ОСОБА_6 (син) /т. І, а.с. 7/.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26.11.1994 (т. І, а.с. 10) ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_5 .

До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 05.08.2000 (т. І, а.с. 13) з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 82 років померла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження повторно виданим 03.07.2012 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, де у графі батько зазначено ОСОБА_6 , а у графі матір зазначено ОСОБА_7 (т. І, а.с. 13а).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 54 років помер батько відповідача ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 12.04.2011 Відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. І, а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 10.01.2012 Відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. І, а.с. 12) ІНФОРМАЦІЯ_13 у віці 50 років померла мати відповідача ОСОБА_7 .

13.03.2013 між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 виданим 13.03.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 337 (т. І, а.с. 21)

Як вбачається з матеріалів справи у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося троє дітей, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (т. І, а.с. 20), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (т. І, а.с. 19) та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. І, а.с. 18).

У т. І, а.с. 30 наявна довідка Житлово-експлуатаційної дільниці № 904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про фактичне місце проживання осіб без реєстрації № 904-42 видана на підставі Акту про фактичне проживання без реєстрації, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , зареєстровані: АДРЕСА_6 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

На підтвердження фактичного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 позивачами до матеріалів справи долучено копії актів про проживання особи без реєстрації: від 01.08.2022 за підписом ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т. І, а.с. 31); від 02.06.2019 за підписом ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т. І, а.с. 32); від 01.03.2021 за підписом ОСОБА_15 та ОСОБА_13 (т. І, а.с. 34); від 20.04.2020 за підписом ОСОБА_15 та ОСОБА_13 (т. І, а.с. 36); від 06.07.2022 за підписом ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т. І, а.с. 38); від 17.07.2022 за підписом ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (т. І, а.с. 40); від 17.07.2022 за підписом ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (т. І, а.с. 42); від 19.07.2022 за підписом ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (т. І, а.с. 44).

Як вбачається з інформації з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 (т. ІІ, а.с. 83-84); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (т. ІІ, а.с. 85-86).

На підтвердження позовних вимог позивачем також до матеріалів позовної заяви долучено копії: паспорту ОСОБА_1 (т. І, а.с. 14-16); картки платника податків ОСОБА_1 (т. І, а.с. 17); картки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 (т. І, а.с. 22); паспорту ОСОБА_2 (т. І, а.с. 23-25); посвідчення багатодітної родини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. І, а.с. 26); закордонного паспорту ОСОБА_22 (т. І, а.с. 27); закордонного паспорту ОСОБА_23 (т. І, а.с. 28); пояснень відібрані адвокатом у ОСОБА_13 від 08.07.2022 (т. І, а.с. 46); пояснень відібрані адвокатом у ОСОБА_15 від 08.07.2022 (т. І, а.с. 47); карти оплати послуг електроенергії (т. І, а.с. 48); рахунків на оплату житлово-комунальних послуг (т. І, 49-57, 82-142); договору індивідуального заказу № ВМ-0072 укладеного між ОСОБА_1 та ФЛП ОСОБА_24 про купівлю виробів ПВХ (т. І, а.с. 58); протоколу замолених послуг та обладнання № 2707131 клієнт ОСОБА_1 (т. І, а.с. 60-62); акту контрольного зняття показників з лічильна ГВП № 25, який складено в присутності споживача ОСОБА_3 (т. І, а.с. 63); типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 18.12.2014 укладеного з ОСОБА_3 (т. І, а.с. 63а-67); електронного полісу добровільного страхування від нещасних випадків № K1C9NS-21BN4IW від 23.12.2021 ОСОБА_2 (т. І, а.с. 68); декларації № 0001-7Т76-М600 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_8 , в якій зазначено адресу фактичного проживання АДРЕСА_3 (т. І, а.с. 69); декларації № 0001-РКТ6-М600 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_25 , в якій зазначено адресу фактичного проживання АДРЕСА_3 (т. І, а.с. 70); декларації № 0001-44М6-ННА0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_1 , в якій зазначено адресу фактичного проживання АДРЕСА_3 (т. І, а.с. 71); декларації № 0001-9076-М600 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_10 , в якій зазначено адресу фактичного проживання АДРЕСА_3 (т. І, а.с. 72); абонентської книжки по розрахунках за електроенергію ОСОБА_3 (т. І, а.с. 73-81).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст.. 51 ЦПК України).

Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 266/2666/19, від 20.07.2022 у справі № 522/25618/15-ц, від 13.07.2022 у справі № 761/825/20.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12.09.2018 у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20.03.2019 у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15.05.2019 у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29.05.2019 у справі № 554/10303/17-ц, від 20.11.2019 № 201/12877/16 (пункт 46), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19.05.2020 у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17(пункт 75) та від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (пункт 54)).

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 457/726/17, провадження № 61-43201св18).

Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Відповідна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 757/19339/21-ц, провадження № 61-10768св22.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі всупереч положенням ст.ст. 51, 175 ЦПК України, не зазначили усіх відповідачів, а саме, у справі як відповідач залучений лише ОСОБА_3 , який зареєстрований у спірній квартирі, але не є власником такої квартири, особу, яка має право розпорядження відповідною квартирою, до участі у справі не залучено.

Крім того, суд враховує, що ст. 47 Конституції України, визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У відповідності до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Стаття 64 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Згідно з ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Вбачається, що вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.05.2020 у справі № 199/9418/16-ц, від 03.12.2020 у справі № 264/7450/19, від 18.05.2022 у справі № 463/2277/20-ц, 01.08.2024 у справі № 462/7300/20, за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно з викладеними у позовних заявах вимогами, позивачі просять суд визнати за ними право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою АДРЕСА_3 , з тих підстав, що вони з 2009 року постійно проживали у спірній квартирі разом з ОСОБА_3 , робили ремонт у квартирі, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, сплачували комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з дітьми зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , а позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі слів позивачів, вони були вселені у 2009 році до спірної квартири з дозволу та за згодою ОСОБА_3 , де вони разом проживають по теперішній час.

Разом з тим, як встановлено судом в ході розгляду справи, ОСОБА_3 будучи на відповідній правовій підставі зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім`ї наймача і маючи право користування нею, у визначеному законом порядку не набув статусу наймача спірного житлового приміщення.

Суду не надано належних та достовірних доказів того, що після смерті наймачів спірної квартири - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звертався з приводу укладення договору найму саме з ним у зв`язку зі смертю наймачів житлового приміщення.

Крім того, належних доказів того, що позивачі нарівні з ОСОБА_3 , несуть витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано.

Так, як вбачається з наданих суду чисельних копій квитанцій про сплату комунальних послуг, здійснювались оплати за адресою спірної квартири за адресою АДРЕСА_3 , разом з тим, інформація про особу платника у більшості квитанцій відсутня.

Разом з тим, сплата комунальних послуг, що споживались в період проживання у спірній квартирі, не свідчить про правомірність її зайняття (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2024 у справі № 521/11914/21, провадження № 61-402св24).

Враховуючи все викладене в сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позовах), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами, не відшкодовуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич