Справа № 645/6009/24
Провадження № 2/645/2556/24
УХВАЛА

Іменем України

10 жовтня 2024 року м. Харків

Суддя Фрунзенського районного суду м. Харкова Феленко Ю.В., отримавши позовну заяву ОСОБА_1 до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з грошових коштів боржника,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд: зняти арешт з усіх коштів на банківському рахунку, що належить позивачу, на які накладено арешт в межах виконавчого провадження (номер не зазначений) з примусового виконання виконавчого напису (номер не зазначений).

Позовна заява обґрунтування не містить.

Дослідивши подану до суду позовну заяву, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 59 Закону "Про виконавче провадження" передбачено: особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Тобто мається на увазі особа, яка не є стороною виконавчого провадження саме вона має можливість звернутися до цивільного суду з позовною заявою про зняття арешту зі свого майна. У випадку ж, коли особа мала статус боржника у виконавчому провадженні, їй слід звертатись до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом X Закону та відповідними розділами Цивільного процесуального кодексу або Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається із змісту позовної заяви, арешт на майно позивача було накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису.

Позивач ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, оскільки являється боржником.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено перелік виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню. Серед них є виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках, зокрема, на підставі судових рішень, а також виконавчі написи нотаріусів (пункти 1 і 3 зазначеної частини).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби на час звернення зі скаргою до суду був урегульований у статті 74 Закону № 1404-VIII.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону № 1404-VIII).

Отже, за правилами адміністративного судочинства мали оскаржуватися рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.10.2019 (справа №346/79/17). Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 14 березня 2018 року (справа № 213/2012/16), від 14 листопада 2018 року (справа № 161/15523/17), від 20 березня 2019 року (справа № 821/197/18/4440/16).

Аналізуючи наведені норми та роз`яснення, надані Верховним Судом, слідує, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, фактично оскаржує дії державного виконавця щодо виконання не судового рішення у цивільній справі, а документа, виданого нотаріусом.

У цій справі арешт на майно було накладено державним виконавцем в порядку виконання виконавчого напису в межах виконавчого провадження, про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , отже позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки вказана позовна заява про зняття арешту з майна підлягає розгляду в порядку, адміністративного судочинства, слід відмовити у відкритті позовного провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1-19, 186, 448 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з грошових коштів боржника на підставі п. 1 ч. 1ст.186 ЦПК України.

Роз`яснити позивачу, що він може звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю.В. Феленко