Номер провадження: 22-ц/813/4371/24
Справа № 509/6543/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Кириченко П.Л., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна та стягнення грошової компенсації,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

05 грудня 2019 року до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшов вищевказаний позов, який в подальшому в порядку ст.ст.43,49 ЦПК України збільшив. Предметом позову є поділ нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначив, що 06 грудня 2016 року сторони зареєстрували шлюб. У подружжя дітей не має. Під час шлюбу сторони придбали нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірне нерухоме майно), та транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 .

06 грудня 2016 року, шлюб був розірваний. Відповідачка у добровільному порядку поділ майна здійснити не бажає, а тому позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя вищевказане рухоме та нерухоме майно, та поділити в рівних частках спірне нерухоме майно, та у зв`язку з тим, що відповідачка здійснила відчуження автомобіля без його згоди та просить стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 123 968.57 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна та стягнення грошової компенсації - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що квартира та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя відповідно до ст.60 СК України. З урахуванням матеріального становища сторін, їх внеску, щодо створення та тримання спірного нерухомого майна (квартири), суд вважає, що спірне нерухоме майно можливо поділити в рівних частках.

Відповідачка без згоди позивача, здійснила відчуження автомобіля, тим самим припинила спільну сумісну власність подружжя. З урахуванням принципу розумності відповідно до ст.3 ч.1 п.6 ЦК України та дотримання балансу інтересів сторін, вважає можливим замість визнання частки спільної власності на автомобіль стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частики автомобіля, що складає 123 968.57грн..

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що до позовної заяви не були додані правоустановчі документи на квартиру, які б підтверджували її придбання за час шлюбу. Крім того, не були належним чином обґрунтовані вимоги щодо стягнення вартості 1/2 частки автомобіля, відсутні дані стосовно продажу цього автомобіля та розміру вартості.

Тобто, позовні вимоги на час подачі позову ґрунтувалися на припущеннях щодо продажу без надання доказів відчуження та вартості автомобіля.

Зазначає, що відповідач та її представник не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а також не ознайомлені з заявою позивача про збільшення позовних вимог.

Вважає, що судом допущено порушення вимог ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до даної статті за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки відповідача не визнавала позов, то суд повинен керуватися ст. 211 ЦПК України та повідомити всіх учасників справи про дату і час судового засідання.

Таким чином, суд порушив вимоги ч. 2 ст. 223 ЦПК України та не відклав судове засідання 19.01.2024 року. В матеріалах справи відсутні відомості про вручення відповідачу повідомлення про дату та час розгляду справи.

Суд розглянув справу та виніс рішення на підставі заяви про збільшення позовних вимог, яку відповідачу не було направлено в установленому порядку.

Докази, а саме опис відправлення, в якому було б зазначено найменування додатків, в матеріалах справи відсутні.

Отже, відповідач була позбавлена змоги надати відзив та свої заперечення по суті збільшених позовних вимог.

Вказана квартира була придбана мною за 579 256, 20 гривень, що підтверджується Договором купівлі-продажу майнових прав № Р 1479 В від 03. 04.2014 року. В матеріалах справи відсутні будь-які правоустановчі документи, а тому твердження суду про вартість квартири є бездоказовим.

Визначаючи вартість автомобіля суд посилався на Звіт № 26 автотоварознавчого дослідження ринкової вартості колісного транспортного засобу. Вважаю, що вказаний доказ є неналежним з огляду на наступне.

Цей звіт був наданий позивачем вже в ході розгляду справи.

Всупереч закону позивач не надав доказу, який би свідчив про відправку мені Звіту № 26. В матеріалах справи відсутній опис поштового відправлення« в якому зазначався би вказаний Звіт.

Так, визначаючи ринкову вартість, оцінювач не врахував технічний стан автомобіля.

На момент відчуження автомобіль був у технічно незадовільному стані та потребував ремонту.

Крім того, оцінювач застосував порівняльний метод, який передбачав підбір подібних автомашин за технічним станом, пробігом та комплектацією. Однак, в даному випадку ці вимоги не дотримані, а тому висновок оцінювача є хибним.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Зуєвої І.І. - залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.01.2024 року - залишити без змін.

Вказує, що апелянт в апеляційній скарзі посилається на недостатність доказів на підтвердження позовних вимог, однак не бере до уваги положень статті 82 ЦПК України, відповідно до яких достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що маютьзначення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тобто, на доведеність тих чи інших обставин справи не впливає кількість наданих доказів, оскільки першочергового значення має їх належність та зміст.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач не заявляла вимоги щодо визнання майна особистою приватною власністю та не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Відтак майно набуте за час шлюбу: кв. АДРЕСА_2 , транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю відповідно до закону.

Твердження апелянта, що ні відповідач, ні представник відповідача не були обізнані про хід розгляду справи, про клопотання щодо приєднання доказів до матеріалів справи, про подання позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог та наявність судового рішення не відповідає дійсності.

Відповідач була обізнана про розгляд справи в Овідіопольському суді Одеської області стосовно розподілу спільного майна подружжя, що підтверджується подачею нею відзиву на позовну заяву 05.08.2020 року. Відповідач має обов`язок добросовісно користуватись своїми процесуальними правами. Справа № 509/6543/19 була у провадженні в суді першої інстанції з 06.12.2019 р. аж до 19.01.2024 р., що становить близько чотирьох років, а тому, враховуючи вимоги ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, ОСОБА_3 мала достатньо часу в суді першої інстанції скористатися змагальністю процесу: збирати та надавати докази для підтвердження свого суб`єктивного права, подавати клопотання, заяви та пояснення щодо спростування позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивачем на виконання вимог ч.5 ст.49 ЦПК України при подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог було направлено її копію з додатками на адресу реєстрації ОСОБА_3 , що підтверджується кур`єрським повідомленням про направлення від 21.07.2023 р. та на виконання вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України при подачі клопотання про приєднання доказів було направлено також копії цього клопотання ОСОБА_3 , що підтверджується кур`єрським повідомлення про направлення від 10.04.2023 р.

Додатково повідомляє, що представник відповідачки має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС з 06.09.2020 року, а тому технічно мала можливість також отримувати документи через електронний кабінет. Таким чином, відповідач за чотири роки провадження у першій інстанції справи мала об`єктивну можливість прибути до суду, надати свої пояснення щодо обставин справи, навести заперечення проти доводів позивача, або подати зустрічний позов у разі непогодження щодо обсягу розподілу спірного майна.

Щодо твердження апелянта про хибність експертного автотоварознавчого дослідження повідомляє наступне.

Позивач при розгляді справи надав суду в якості доказу звіт від 22.02.2023 року № 26 експертного автотоварознавчого дослідження, згідно з якого ринкова вартість спірного автомобіля складає 247 937.14 грн. Вказаний звіт виконаний за визначеною законом формою складення, суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ФДМУ №491/19) відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Таким чином висновок суб`єкта оціночної діяльності є належним і допустимим доказом оцінки вартості транспортного засобу марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску.

У разі незгоди відповідача з визначеною вартістю майна, ОСОБА_3 мала право вжити заходи для призначення та/або проведення оцінки або експертизи вартості майна. Відповідачем вказані заходи не застосовувались при розгляді справи.

Долучені до апеляції квитанції про ремонт спірного автомобіля не надають належних доказів про вартість транспортного засобу марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, а лише зазначають вартість ремонтних робіт понесених при використані цього транспортного засобу.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках,якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачкою не заявлялось в суді першої інстанції клопотання про витребування доказів, не надавалось доказів про ремонтні роботи транспортного засобу, хоча на момент розгляду справи вказані докази, що долучаються до апеляції вже існували, а також в апеляції ОСОБА_3 відсутні обґрунтування неможливості його подання в суд першої інстанції.

Протягом розгляду справи сторони не подавали до суду заяви про укладення мирової угоди, в матеріалах справи відсутні клопотання відповідачки про надання часу для урегулювання спірного питання, а тому посилання апелянта щодо можливого мирного врегулювання спору у суді першої інстанції та введення в оману її позивачем не відповідає дійсності.

Щодо явки сторін.

Сторони судового провадження належним чином повідомлялись судом, в судове засідання з`явились представники та надали суду пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_3 , ні її представник адвокат Зуєва І.І. не були сповіщені про судове засідання, призначене на 19 січня 2024 року, так як матеріали справи не містять жодних доказів направлення судових повісток сторонам у справі за адресою мешкання представника.

Колегія суддів зазначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи положення п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна та стягнення грошової компенсації необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 1997 року між позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був укладений шлюб (а.с.9). 06 грудня 2016 року, відповідно до Свідоцтва шлюб був розірваний (а.с.10).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно п. 22 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Матеріалами справи встановлено обсяг та вартість спільно нажитого майна, наявного під час припинення спільного ведення господарства, зокрема:

- квартира загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована належним чином на ім`я ОСОБА_3 , підстави виникнення права власності є акт приймання-передачі нерухомого майна від 13.11.2014 року, договір купівлі-продажу майнових прав від 03.04.2014 року укладений між ТОВ «Стройінвест» та ОСОБА_3 , додатковою угодою від 13.11.2014 р. між тими ж сторонами, технічний паспорт від 26.04.2016 року (а.с.14);

- транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 , який належним чином був зареєстрований 11.09.2012 року на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тобто апеляційним судом встановлено, що квартира загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована належним чином на ім`я ОСОБА_3 та транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 , який належним чином був зареєстрований 11.09.2012 року на ім`я ОСОБА_3 відповідачем придбано та зареєстровано під час перебування у шлюбі з позивачем.

Відповідачка стверджує, що спірне нерухоме майно вона придбала за власні кошти та в свою чергу позивач не надав належні та допустимі докази виникнення права власності.

З даними запереченнями апеляційний суд погодиться не може з наступного: набуте майно під час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із подружжя не мав поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктами спільного сумісного майна подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сторони є працездатними особами, сторони не заперечують, що квартира та автомобіль не є індивідуальною річчю для користування. Під час судового розгляду сторонами не були надані належні та допустимі докази джерела походження коштів за яке було придбано спірне майно.

Відповідачка заперечуючи проти позовних вимог, щодо стягнення грошової компенсації стверджує, що позивач не надав доказів придбання автомобіля та його вартості.

Під час судового розгляду було встановлено, та сторонами не оскаржується, що автомобіль був придбаний 11 вересня 2012 року та на ім`я ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , що підтверджується документами наданими від Територіального сервісного центру 5142 Регіонального Сервісного Центру ГСЦ МВС (філія) від 06.01.2021 року тобто транспортний засіб був придбаний в період шлюбу. Відповідачка не заперечує, що вона здійснила відчуження автомобіля без згоди чоловіка.

З матеріалів справи вбачається, що відчуження спірного автомобіля було здійснено 18 лютого 2020 року відповідно до укладання цивільно правових угод, шляхом укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору комісії № 7032/20/006182, які були укладенні в простій письмовій формі. При укладанні цивільно правових угод, їх учасниками був здійснений огляд та складений акт транспортного засобу та його складових частин, що має індикаційний номер від 18.02.2020 року, даний огляд та акт був складений без участі фахівця в галузі оцінки транспортного засобу та була визначена вартість автомобіля в розмірі 70 000 грн..

Позивач при розгляді справи надав суду в якості доказу Звіт №26 експертного автотоварознавчого дослідження від 22.02.2023 року, згідно якого ринкова вартість спірного автомобіля складає 247 937.14 грн. Заперечення та рецензії з боку відповідачки на даний висновок до суду не надійшов. Дане дослідження було проведено судовим експертом, що має вищу технічну освіту, має кваліфікацію судового експерта за відповідною спеціальністю.

З урахуванням даних обставин, колегія суддів, вважає можливим визнати звіт №26 судового експерта, як належний доказ вартості спірного автомобіля.

Відповідачка без згоди позивача, здійснила відчуження автомобіля, тим самим припинила спільну сумісну власність подружжя. З урахуванням принципу розумності відповідно до ст.3 ч.1 п.6 ЦК України та дотримання балансу інтересів сторін, вважає можливим замість визнання частки спільної власності на автомобіль стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частики автомобіля, що складає 123 968.57грн.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що квартира та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя відповідно до ст.60 СК України. З урахуванням матеріального становища сторін, їх внеску, щодо створення та тримання спірного нерухомого майна (квартири), суд вважає, що спірне нерухоме майно можливо поділити в рівних частках.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеним, що квартира загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована належним чином на ім`я ОСОБА_3 та транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 , який належним чином був зареєстрований 11.09.2012 року на ім`я ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтями 68,69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У суду відсутні істотні обставини, які б могли послужити підставою для відступу від рівності часток чоловіка чи жінки у праві спільної сумісної власності.

На підставі з`ясованих обставин викладених у позовній заяві, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, суд приходить висновку, слід визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартира загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частики автомобіля, що складає 123 968.57грн.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання заяви про збільшення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки позивачем на виконання вимог ч.5 ст.49 ЦПК України при подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог було направлено її копію з додатками на адресу реєстрації ОСОБА_3 , що підтверджується кур`єрським повідомленням про направлення від 21.07.2023 р. та на виконання вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України при подачі клопотання про приєднання доказів було направлено також копії цього клопотання ОСОБА_3 , що підтверджується кур`єрським повідомлення про направлення від 10.04.2023 р.

Посилання апелянта на те, що визначаючи ринкову вартість, оцінювач не врахував технічний стан автомобіля та те, що на момент відчуження автомобіль був у технічно незадовільному стані та потребував ремонту, на підтвердження чого надає докази апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Розгляд справи відбувався близько 5 років, скаржник мав об`єктивну можливість подати вказані докази в суді першої інстанції, зокрема під час подання відзиву.

Оскільки скаржник не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 січня 2024 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна та стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме:

- квартиру загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- транспортний засіб марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 .

Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у приватну власність частки квартири загальною площею 78.6 кв.м., житлова 34.5, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частки вартості транспортного засобу марки «НYUNDAI», модель «ACCENT», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , н.з НОМЕР_2 в розмірі 123 968.57 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 7 364.69 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко