Справа № 139/18/24
Провадження № 22-ц/801/1688/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 рокуСправа № 139/18/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Оніщука В.В., Сопруна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Солоненко Богдан Миколайович, на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що у листопаді 2022 року позивач надала в борг 700 доларів США відповідачеві ОСОБА_2 , про що свідчить його письмова розписка від 13 квітня 2023 року. ОСОБА_2 зобов`язався повернути їй вказані кошти до 25 червня 2023 року.

Разом з тим, відповідач умов позики не дотримався, станом на день подачі позовної заяви борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення ОСОБА_1 від 18 липня 2023 року з проханням повернути гроші та сплатити три проценти річних за користування ними, відповідач належним чином не відреагував, чим ухиляється від вирішення спору.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь борг за договором позики в розмірі 700 доларів США, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі - 11 доларів 39 центів та судові витрати.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача адвокат Солоненко Б.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги покази свідка ОСОБА_3 , який підтвердив, що ОСОБА_2 написав розписку, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 700 доларів США.

Крім того, представник вказує, що районний суд, досліджуючи боргову розписку, повинен був з`ясувати для чого Бабій власноручно її написав, яку мету переслідував, та з яких підстав зобов`язався повернути кошти ОСОБА_1 в обумовлений строк.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

В заперечення проти апеляційної скарги, відповідач зазначає, що розписка від 13.04.2023 року не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджено факту передачі коштів 13.04.2023 року або у будь-який інший день.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач на підтвердження обставини укладення договору позики та його умов надала суду розписку датовану 13 квітня 2023 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується віддати 700 доларів США ОСОБА_1 до 25 червня 2023 року (а.с.14).

Надано суду і претензію адресовану ОСОБА_2 від 18 липня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 вимагає його виконати боргові зобов`язання та повернути їй суму заборгованості в розмірі 700 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с.15-17).

Наполягаючи на позові позивач зазначила, що розписка відповідачем була написана у зв`язку з отримання в борг від неї 700 доларів США.

Відповідач не погоджується із заявленими позивачем вимогами та стверджує, що коштів у ОСОБА_1 не брав.

Не заперечує, що розписка ним була дійсно написана на вимогу ОСОБА_3 , який, як вважає, ввів його в оману, оскільки самого факту передачі коштів від Людмили до нього не було, грошей він не бачив, як і самої позивачки у цей час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не вбачав пов`язаності дій відповідача з написання розписки від 13 квітня 2023 року та отриманням від позивача коштів в сумі 700 доларів США.

Між тим, суд зазначив, що згідно з розпискою від 13 квітня 2023 року ОСОБА_2 лише зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у сумі 700 доларів США до 25 червня 2023 року, а не повернути отриману у борг суму коштів.

Оскільки розписка від 13 квітня 2023 року не підтверджує факт отримання відповідачем коштів у борг і виникнення у відповідача обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 квітня 2023 року була підписана боргова розписка, відповідно до умов якої позичальник ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 700 доларів США до 25 червня 2023 року.

Факт підписання такої розписки відповідачем ОСОБА_2 не заперечується.

Відсутність у розписці від 13.04.2023 року відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджено факту передачі коштів 13.04.2023 року або у будь-який інший день, не дає підстав вважати, що: по-перше, договір позики є неукладеним; по-друге, що розписка не засвідчує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у розмірі 700 доларів США. Про те, що ОСОБА_2 був позичальником свідчить його підпис у розписці. Будь-яких зауважень, підписуючи розписку ОСОБА_2 не зазначив.

Доводи відповідача про те, що між сторонами не виникло правовідносин позики та ОСОБА_2 не отримував будь-які кошти від ОСОБА_1 , враховуючи, що у тексті розписки не зазначено про отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що в нього наявні інші, ніж з позивачкою, боргові зобов`язання за договором позики.

Відтак, апеляційний суд вважає доведеним факт існування між сторонами договірних правовідносин.

Доказів належного виконання зобов`язань відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано, а також не доведено підтвердження обставин, на які він посилається в заявах по суті як на підставу своїх заперечень.

Враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 700 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язання, його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з розрахунками позивача, відповідно до яких загальна сума заборгованості з урахуванням 3% річних складає 711 доларів США 39 центів (700 доларів США борг та 11,39 доларів США 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання).

За таких обставин, оскільки висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим судом обставинам, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі наведеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Солоненко Богдан Миколайович, задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 711 доларів 39 центів США, з яких 700 доларів США основний борг, 11 доларів 39 центів США 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,21 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: В.В. Оніщук

В.В. Сопрун