Провадження №22-ц/812/1531/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/3135/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 22 вересня 2022 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позивач зазначала, що перебуває в шлюбі з відповідачем з 08 квітня 2010 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як вказала позивач, відповідач не приймає участь у вихованні та утриманні сина, а вона одна не може забезпечити дитині належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який повинен бути не меншим ніж прожитковий мінімум. Відповідач офіційно працевлаштований та отримує грошове забезпечення у військовій частині, що надає йому можливість сплачувати аліменти.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подання позову.

У червні 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій вказував, що спільне життя з відповідачкою не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки внаслідок чого шлюбні відносини припинилися з 19 квітня 2021 року. Вважає, що відповідачка вводить суд в оману, зазначаючи, що він ніяким чином не приймає участь у вихованні сина. Між тим, оскільки вони разом проживають в службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , він сплачує комунальні послуги, купляє продукти харчування та побутові речі, готує їжу та допомагає сину з уроками, тричі на тиждень водить його на тренування, оплачуючи ці тренування та періодично купує йому особисті речі та одяг.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив ухвалити рішення, яким відмовити позивачці у стягненні з нього аліментів на дитину.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2021 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів присвоївши об`єднаному провадженню номер справи № 489/3135/21.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року зупинено провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Вирішуючи питання необхідності зупинення провадження у даній справі, суд виходив з того, що відповідач перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України, а тому провадження у даній справі підлягає обов`язковому зупиненню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 (до укладання нового шлюбу 26.09.2022 року ОСОБА_1 ) посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм Конституції, норм процесуального права, міжнародного права, просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт зазначала, що з 24 лютого 2022 року на всій території України діє особливий режим військовий стан, але це не звільнює військовослужбовців навіть під час військового стану від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей, а неповнолітня дитина під час війни найбільше потребує особливої уваги та турботи, додаткових гарантій захисту їх прав та законних інтересів, з боку держави і батьків, які зобов`язані забезпечити належний рівень життя неповнолітнім дітям, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. На думку апелянта, норми ЦПК України, які зобов`язують суд зупиняти провадження у справах, де стороною є військовослужбовець, дають підстави для процесуальних зловживань та порушення ст. 48, 49, 51 Конституції України, фактично будь-який судовий розгляд за участі військового унеможливлюється. Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 має можливість захищати свої права в суді через представника. Апелянт вказувала, що зупинення провадження в даній справі призводить до затягування розгляду справи на необмежений час задля уникнення обов`язку батька утримувати дитину та платити аліменти. Зупинення провадження у справі порушує якнайкращі інтереси дитини та не відповідає принципу верховенства права. Обовязок батьків або інших осіб, які виховують дитину нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, закріплено в ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Нормою ст. 3 Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Апелянт, посилаючись на ухвалу Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 683/2078/23, звертає увагу на те, що тривале на невизначений час зупинення провадження у справі не відповідає правам та інтересам дитини щодо належного утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством так і міжнародними актами. Незважаючи на введення воєнного стану в Україні та перебігу повномасштабної війни, питання утримання дітей є одним з пріорітетних. Така категорія справ, як стягнення аліментів на дитину, потребує невідкладного вирішення судом з метою захисту прав та інтересів дітей. Проте суд, зупиняючи провадження у справі, належним чином не оцінив баланс прав та інтересів батька та дитини у цій справі та надав перевагу інтересам батька, а не дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін. Зазначав, що починаючи з народження сина він займається його вихованням та фінансує усі його витрати, спілкування з сином припинилося з вини позивачки, яка намовила сина проти нього та заставила його заблокувати його у своєму телефоні. Як вказав ОСОБА_2 , він гарантує щомісяця перераховувати на особисту юніорську карту Приватбанку сина певну суму коштів, але не менше мінімального прожиткового мінімуму на неповнолітню дитину віком від 6 до 18 років, а саме 3196 грн. На сьогоднішній день він є військовослужбовцем, що призваний за мобілізацією, та на даний момент не може якісно захистити свої права у суді, адже в будь-яку мить може вирушити у будь-яку точку країни для виконання військового обов`язку з захисту України.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з довідкою, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 за № 1/122/423 від 17.09.2022 року, майор призову за мобілізацією ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині (а.с. 159). Аналогічна за змістом довідка за № 1/121/1083 від 20.09.2024 року була додана відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Зупиняючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на військовій службі в лавах Збройних Сил України та забезпечує стримування збройної агресії проти України у період воєнного стану, запровадженого у зв`язку із воєнною агресією російської федерації проти України, тому існують обставини відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, що унеможливлюють продовження розгляду цивільної справи та наявність яких є підставою для зупинення провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України необхідним є переведення військової частини на воєнний стан та участь військовослужбовця цієї частини у виконанні бойових завдань. Зупинення провадження у справі є тимчасовим заходом, який дозволяє лише на час існування вказаних обставин правомірно припинити з тієї підстави розгляд справи та вчинення інших процесуальних дій.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини від20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Мінімальні гарантії дитини щодо належного утримання стосуються її інтересів, оскільки такі гарантії забезпечують їй належне харчування, догляд, розвиток та забезпечення інших мінімальних життєво необхідних потреб. Недотримання таких гарантій, неналежне дотримання або тривалі перерви у такому забезпеченні порушують права дитини та можуть призвести до невідворотних наслідків для здоров`я дитини, її розвитку, повноцінної життєдіяльності, тощо.

Відтак, норма частини другої статті 252 ЦПК України конкурує з принципами забезпечення якнайкращих інтересів дитини, забезпечення розумного строку розгляду справи і нормою статті 180 СК України (зокрема, у справах про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів, способу стягнення аліментів, тощо, тобто справ які стосуються утримання дітей) та іншими, які зобов`язують батьків належно, своєчасно та стабільно утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тривале, на невизначений час зупинення провадження у справі не відповідає правам та інтересам дитини щодо належного утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством, так і міжнародними актами.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в ухвалі від 18 січня 2024 року у справі № 683/2078/23.

Верховний Суд у постановах від 9 листопада 2022 року у справі№ 753/19628/17 і від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 виснував, що для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, і виконання бойових завдань у зоні бойових дій.

Верховний Суд у постанові від 5 червня 2024 року у справі №317/3364/21 звернув увагу на те, що для застосування припису пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України слід врахувати, чи представляє військовослужбовець свої інтереси у судах першої й апеляційної інстанцій особисто (пункт 54 постанови), а також, чи не порушуватиме зупинення провадження у справі найкращі інтереси дитини (пункти 57-61 постанови). При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що передбачений у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі, яка стосується стягнення аліментів на утримання дитини, повинен корелювати із якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем - інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.

Предметом спору у справі, яка переглядається апеляційним судом, є стягнення аліментів на дитину. Така категорія справ потребує невідкладного вирішення судом з метою захисту прав та інтересів дітей.

Проте суд першої інстанції, зупиняючи провадження, неналежним чином оцінив баланс прав та інтересів батька та дитини у цій справі та надав перевагу інтересам батька, а не дитини.

При цьому апеляційний суд враховує, що даний судовий спір про стягнення аліментів триває більше трьох років і протягом цього тривалого часу існує невизначеність у питанні утримання неповнолітньої дитини, що беззаперечно свідчить про порушення прав та інтересів дитини на належне, своєчасне та стабільне утримання.

Також апеляційний суд звертає увагу, що відповідач, який перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України під час воєнного стану, може реалізувати свої процесуальні права, передбачені законом, через представника або приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

З огляду на викладене відповідно до приписів ст. 379 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду - скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2022 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2024 року