Справа № 953/1279/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2024 р. м. Харків

Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.

за участю секретаря судових засідань - Веремійчик Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), треті особи: Державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого округу Коник О.В. (м. Харків, вул. Студентська б.5/4), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на частину майна і зняття з нього арешту, -

ВСТАНОВИВ:

19.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернулпся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та звільнення майна з -під арешту.

В обґрунтування заяви вказала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 30 червня 2017 року по теперішній час.

За період шлюбу за спільні кошти, ними 29.06.2018 року було придбано автомобіль КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , 2011 року випуску, право власності на який зареєстрований за чоловіком, ОСОБА_2 . Цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість авто станом на 12.02.2024 року складає - 379600 гривень, а відтак вартість частки майна кожного з подружжя у спільній сумісній власності подружжя складає 189800 гривень.

11.07.2023 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції Коник О.В. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_8 по виконанню судового наказу № 953/2610/23 виданого 06.07.2023 року Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви 07.04.2023 року до повноліття.

Постановою про арешт майна боржника від 08.08.2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 12000 гривень.

Постановою про розшук майна боржника від 08.08.2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8 оголошено в розшук майно боржника: автомобіль КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що не є боржником у даному виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8, тому накладення арешту на належну позивачу частку майна у спільній сумісній власності подружжя та оголошення розшуку майна, де позивачу належить частина порушує право власності позивача, тобто право володіння, користування та розпорядження майном, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.

У зв`язку з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника у виконавчому провадженні, право позивачки у спільному майні подружжя з 08.08.2023 року зазнає незаконного обмеження і не може бути поновлене (захищене) шляхом виділу своєї частини з майна в натурі, оскільки речі є неподільними.Збереження обтяження цього майна може призвести до його примусового відчуження, в рахунок погашення заборгованості іншого співвласника, що матиме наслідком грубе порушення прав позивача. Грошової компенсації за свою частку в цьому майні позивачка не бажає.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 19.03.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 30.04.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті в судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Андерс В.М. в судове засідання не з`явились, надали заяви про слухання справи за їй відсутності, позовні вимоги просили задовольнити.

Відповідач до суду не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв з приводу розгляду справи до суду не надав, за таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Від третьої особи ОСОБА_2 , що належним чином повідомлена про дату, час т а місце розгляду справи, на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи - Київського ВДВС у м.Харкові СМУЮ до суду не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв з приводу розгляду справи до суду не надав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 30 червня 2017 року по теперішній час, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_6 , виданим 30 червня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 1731.

В період шлюбу позивачем та відповідачем 29.06.2018 року було придбано автомобіль КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , 2011 року випуску, право власності на який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого 29.06.2018 року ТСЦ 1444. Таким чином, вищевказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Вартість автомобіля КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , відповідно висновку про вартість майна виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консулат 2020» станом на 12.02.2024 року складає - 379600 гривень.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Частиною першою статті 71, статями 1, 2 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №308/13952/14-ц від 11.12.2019 зроблено висновок про те, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Норми Сімейного кодексу України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя, у рівних частинах на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №372/504/17 від 21.11.2018).

Враховуючи представлені до суду відомості щодо придбання вказаного автомобіля на ім`я ОСОБА_2 в період шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 , які не спростовані відповідачем, суд приходить до висновку, що вимога про визнання за позивачкою права власності на частку автомобіля КІА р.н. НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , 2011 р.в. є законною та підлягає задоволенню.

За правилами ч.1 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

11.07.2023 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції Коник О.В. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_8 по виконанню судового наказу № 953/2610/23 виданого 06.07.2023 року Київським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви 07.04.2023 року до повноліття.

Постановою про арешт майна боржника від 08.08.2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 12000 гривень.

Постановою про розшук майна боржника від 08.08.2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8 оголошено в розшук майно боржника: автомобіль КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_2 .

Враховуючи, що вказаного автомобіля належить позивачу, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8, тому накладення арешту на належну позивачу частку майна у спільній сумісній власності подружжя та оголошення розшуку майна, де позивачу належить частина порушує право власності позивача, тобто право володіння, користування та розпорядження майном.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно вимог ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, яке належить йому на праві приватної спільної сумісної власності порушуються його права, внаслідок чого він позбавлени й можливості для вільного користування та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321ЦК України, керуючись ст. ст. 6-13, 15,16,19, 81, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), треті особи: Державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого округу Коник О.В. (м. Харків, вул. Студентська б.5/4), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на частину майна і зняття з нього арешту - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на частину автомобіля КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , 2011 року випуску, що зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого 29.06.2018 року ТСЦ 1444.

Зняти арешт з частини майна боржника- автомобіля КІА реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN/номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_5 , 2011 року випуску, що зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого 29.06.2018 року ТСЦ 1444, який накладений постановою про арешт майна боржника від 08.08.2023 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_8 винесеною державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції Коник О.В.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Я.В. Губська