Номер провадження: 22-ц/813/5869/24
Справа № 509/3753/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Кабінета Міністрів України, Міністерства оборони України, Одеського квартирно-експлуатаційного управління, відповідачі: Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу прокурора у справі - прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Вікторії Кришталевич

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області, у складі: судді Кочко В.К. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Кабінета Міністрів України, Міністерства оборони України, Одеського квартирно-експлуатаційного управління до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Заступник військового прокурора Військової прокуратури Південного регіону України (наразі Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону), діючи в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (наразі Одеське квартирно-експлуатаційне управління), звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом, який мотивовано тим, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею 1986 року, серії Б № 032344, Квартирно-експлуатаційній частині Одеського району, виконавчим комітетом Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області надано в постійне та безоплатне користування земельну ділянку, загальною площею 586,5 га, до складу якої увійшла земельна ділянка військового містечка Іллічівськ 1 (2) площею 296, 8 га, розташованого на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського Одеської області.

Частина вказаної земельної ділянки військового містечка площею 7,7330 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено будівлі та споруди бази відпочинку «Авіаремонтник», перебуває на обліку в КЕВ м. Одеса.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 лютого 2005 року, будівлі та споруди БВ «Авіаремонтник» на праві державної власності належать державному підприємству Міністерства оборони України «Одеське авіаційно-ремонтне підприємство «Одесавіаремсервіс».

17 липня 2007 року Молодіжненська сільська рада прийняла рішення № 774-V «Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕВ м. Одеси, земельної ділянки, загальною площею 7,7330 га, та зарахування цієї земельної ділянки - до земель запасу Молодіжненської сільської ради, в межах с. Молодіжного» (далі - рішення N? 774-V) з порушенням вимог закону, а саме без отримання від власника земель оборони - Кабінету міністрів України згоди на припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка Іллічівськ 1 (2).

Вважаючи таке рішення протиправним, прокурор звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення та зобов?язання повернути земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/1900/16 від 15 лютого 2017 року, яке залишено в силі Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07 липня 2022 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано Рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17 липня 2007 року № 774-V «Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕВ м. Одеси земельної ділянки, загальною площею 7,7330 га та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільської ради в межах с. Молодіжного».

Зобов`язано Молодіжненську сільську раду Овідіопольського району Одеської області повернути державі в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси шляхом складання Акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 6,2930 га, вилучену Рішенням Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17 липня 2007 року № 774-V.

На виконання вказаного рішення суду, земельна ділянка площею 6,2930 га фактично була повернута Міністерству оборони України, втім решта ділянки, загальною площею 1,44 га, не повернута, оскільки перебуває у власності 72 фізичних осіб.

13 березня 2012 року Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району Одеської області громадянину ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер :02:004:4002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ №732464, площею 0,0200 га, кадастровий № :02:004:4002, виданий на ім?я ОСОБА_1 на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 30.05.2011 року № 284-VI, та витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України вказану земельну ділянку.

До суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_1 про невизнання позову, оскільки ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке набув добросовісно на підставі виданого Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району Одеської області Державного акту серії ЯЛ № 732464 від 13 березня 2012 року.

Спірний державний акт було видано сільською радою на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 284-VI від 30 травня 2011 року, яким затверджено проект землеустрою, передано громадянам України, членам ОК «ДТ «Авіаремонтник», безоплатно у власність земельні ділянки загальною площею 1,2200 га, та видано цим громадянам відповідні державні акти на право власності.

Тобто, як вказує відповідач, з 13 березня 2012 року, ОСОБА_1 , набувши в добросовісному порядку земельну ділянку площею 0,0200 га, використовував її за власним розсудом в межах цільового призначення та користується нею по сьогодні.

Відповідач зазначає, що він на протязі 10 років мирно володіє та розпоряджається майном, набутим в добросовісному порядку, та отримував у власність спірну ділянку без наявності будь-яких перепон, як законодавчих, так і документальних.

Відповідач також зазначає, що під час та після отримання ділянки у власність не знав та не міг знати про незаконність прийнятих Молодіжненською сільською радою будь-яких рішень відносно даної земельної ділянки. Тим більше, що рішення сільської ради № 774-V від 17 липня 2007 року та № 284-VI від 30 травня 2011 року були чинними як на момент отримання Державного акту, так і на протязі більше 6 років, і ніким не оскаржувались.

Крім того, відповідач зазначає, що на вказаній земельній ділянці зведено конструктивні елементи та споруди, а саме, відповідно до висновку експерта № 242/23 від 07 листопада 2023 року, на земельній ділянці проведено наступні роботи: розчистка схилу від грунту та планування ділянки; закладання залізобетонного свайного фундаменту; проведена каналізаційна та водопровідна мережі. Загальна вартість робіт складає 323 651 грн.

Вказані споруди є власністю відповідача та не відокремлюються від земельної ділянки, на які вони розташовані. У випадку витребування спірної земельної ділянки на користь держави, його фактично буде позбавлено прав не тільки на ділянку, але й на розташовані на ній конструктивні елементи та споруди, що завдасть відповідачу матеріальної шкоди у великому розмірі.

Отже, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позову, зазначає, що у даному випадку відбувається непропорційне втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном.

Задоволення вимог позивача, на думку представника відповідача, призведене до безпідставного порушення прав ОСОБА_1 та до втручання держави у мирне володіння ОСОБА_1 своїм майном за помилки та недбалість, які допущені органом державної влади, а саме Молодіжненською сільською радою, відповідальність за що не може бути покладена на відповідача, який діяв добросовісно, правомірно очікував та розраховував на певний стан речей, результат та майбутнє.

Представник відповідача також звертала увагу суду на те, що жодна з посадових осіб державних органів або органу місцевого самоврядування не притягнуті до відповідальності за незаконні дії, які фактично стали причиною спору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Одеського квартирно-експлуатаційного управління до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем ОСОБА_1 у добросовісному порядку отримано земельну ділянку, підведені до неї каналізаційна та водопровідна мережа, закладений фундамент та зроблені інші роботи, тому вимоги прокурора не призведуть до відновлення стану держави, який існував до порушення, адже фактично, у власність буде витребувано не тільки земельну ділянку, але й майно ОСОБА_1 , яке на ній знаходиться, що покладе на останнього додатковий невиправданий тягар у вигляді збитків, а державі надасть безпідставно набуте майно, власником якого вона не являється, що є непропорційним.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, яке вважає незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповнотою судового розгляду, прокурор у справі прокурор відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Вікторія Кришталевич звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що втручання держави у право власності та право мирного володіння майном ОСОБА_1 не носить легітимної мети такого втручання та не створює рівнозначний баланс між інтересами держави та приватними інтересами.

Також суд помилково вважає, що задоволення позову призведе не до поновлення порушеного права, а фактично до придбання позивачем права власності на майно ОСОБА_1 , яке на ній знаходиться.

Вказує, що саме протиправна поведінка Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області щодо прийняття рішень від 17 липня 2007 року № 774-У, від 30 травня 2011 року № 284-УІ та передання спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 призвела до порушення прав держави, за захистом яких прокуратура звернулась до суду.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14-ц зробив правовий висновок про те, що обґрунтованим та виправданим є втручання держави у право власності добросовісного набувача у разі встановлення факту незаконності надання спірної землі у власність першим набувачам і таке втручання є законним, здійснюється з метою задоволення «суспільного» і «публічного» інтересу і є пропорційним визначеним цілям.

Факт незаконності вибуття земельних ділянок загальною площею 7,7330 га, у тому числі і спірної земельної ділянки, з числа земель оборони, та зарахування їх до земель запасу Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області встановлений судовим рішенням у справі № 916/1900/16, яке набрало законної сили.

Представник зазначає, що оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до ст. 142 ЗК України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.

Визнання недійсним державного акту серії ЯЛ № 732464 на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:004:4002, витребування вказаної земельної ділянки від ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм ст. 16, 21, 386, 387, 388 ЦК України, ст. 13, 17, 77, 84, 122, 142, 143 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Конституції України, ЗК України, ЦК України, Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про використання земель оборони», які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Вказує, що правовідносини, пов`язані з вибуттям із державної власності частини земельної ділянки військового містечка площею 0,0200 га, яка належить до земель оборони, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а передання вказаної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 такому суспільному інтересу не відповідає.

Зазначає, що відмова у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та її витребування на користь держави через лише початок будівництва на ній дачного будинку є передчасною та безпідставною.

Крім того вказує, що суд не надав належної оцінки тим обставинам справи, що будівництво ОСОБА_1 дачного будинку почалося у 2021 році, тобто вже після того, як судом першої інстанції 15 лютого 2017 року визнано незаконним та скасовано рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17 липня 2007 № 774-У у справі № 916/1900/16, в якій ОСОБА_1 було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, та який був присутній особисто під час винесення судового рішення, а також після відкриття судом провадження у справі № 509/3753/19 (01.08.2019), що не може свідчити про добросовісну поведінку відповідача, адже йому було достеменно відомо про те, що земельна ділянка незаконна відведена йому у власність відноситься до земель оборони та є державною власністю.

Від представника позивача Кабінету Міністрів України ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповнотою судового розгляду. Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що втручання держави у право власності та право мирного володіння майном ОСОБА_1 не носить легітимної мети такого втручання та не створює рівнозначний баланс між інтересами держави та приватними інтересами.

Також суд помилково вважає, що задоволення позову призведе не до поновлення порушеного права, а фактично до придбання позивачем права власності на майно ОСОБА_1 , яке на ній знаходиться.

У судовому засіданні прокурор у справі прокурор відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Вікторія Кришталевич підтримала доводи апеляційної скарги, представники позивачів Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України підтримали доводи апеляційної скарги, представник Одеського квартирно-експлуатаційного управління подав заяву про розгляд справи без участі, просив задовольнити апеляційну скаргу повністю.

Відповідач Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , належно повідомлені про дату, час та місце розгляду, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

При цьому не підлягає задоволенню заява представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Бойко Н.І. про відкладення розгляду справи з огляду на перебування її у відрядженні у м. Києві, оскільки наказ про таке відрядження виданий 07.10.2024, натомість теперішня справи призначена до судового розгляду ухвалою суду від 24 червня 2024 року, про що представник як користувач Електронного суду була повідомлена 10.09.2024, про що свідчить довідка про доставку електронного документа 10.09.2024 18:26:28.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з червня 2024 року, апеляційне провадження відкрито 10 червня 2024 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у серпні 2024 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивачі.

Участь відповідача ОСОБА_4 та його представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог ним висловлено у відзиві на позовну заяву, натомість, в суді апеляційної інстанції, ознайомившись зі скаргою 28.06.2024, представник не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду, як і не надав належних та достатніх доказів у підтвердження поважності причин його неявки.

Крім того, ознайомлення сторони відповідача ще у червні 2024 року про дату розгляду справи не узгоджується із добросовісним виконанням учасниками справи своїми процесуальними обов`язками, коли напередодні судового розгляду представник сторони відбуває у відрядження, будучі обізнаним про розгляд 08.10.2024 справи.

Отже, у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Бойко Н.І. слід відмовити, і наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Державним актом на право користування землею серії Б № 032344 від 1986 року Квартирно-експлуатаційній частині Одеського району, правонаступником якої є КЕВ м. Одеси а наразі - Одеське квартирно-експлуатаційне управління, в користування для державних потреб було відведено земельну ділянку площею 586,5 га в межах згідно з планом землекористування.

17 липня 2007 року Молодіжненською сільрадою було прийнято рішення № 774-V "Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕВ м. Одеси земельної ділянки, загальною площею 7,7330 га та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільради в межах с. Молодіжного".

Зазначеним рішенням Молодіжненська сільрада вирішила:

а) вилучити із земель Міністерства оборони України (КЕВ міста Одеси) земельну ділянку загальною площею 7,7330 га, яка використовується КЕЧ Одеського району з 1986 року на підставі Державного акта на право постійного користування землею № Р-6-86 1986 року (Б № 032344) та зарахувати її до земель запасу Молодіжненської сільради, загальною площею 7,7330 га, в тому числі: земельну ділянку площею 7,7330 га території земель рекреаційного призначення (в межах с. Молодіжного);

б) зобов`язати КЕВ міста Одеси:

- оформити акт прийому-передачі земельної ділянки в землі запасу Молодіжненської сільської ради,

- надати Державний акт на право постійного користування земельної ділянки № Р-6-86 від 1986 року (Б №032344) в Овідіопольський районний відділ земельних ресурсів для внесення до нього змін відповідно до цього рішення.

На виконання цього рішення комісією у складі начальника КЕВ м. Одеси Яковенко М.А., землевпорядника Молодіжненської сільської ради Якуніної О.В. та директора ДП ОАРП «Одесавіаремсервіс» Юхачова В.В. було складено акт прийому-передачі ділянки із земель Міністерства оборони України в землі запасу Молодіжненської сільської ради. Вказаний Акт був затверджений 06.08.2007 заступником командувача Південого ОК з будівництва ОСОБА_5 , а 07.08.2007 головою Молодіжненської сільської ради ОСОБА_6 .

Таким чином, земельна ділянка загальною площею 7,7330 га була передана із користування земель Міністерства оборони України військового містечка № НОМЕР_1 (м. Іллічівськ) до земель запасу рекреаційного призначення Молодіжненської сільської ради (в межах с. Молодіжного).

Як встановлено судом, раніше, зазначена передача відбувалась безпосередньо за участю відповідних посадових осіб державних органів та органу місцевого самоврядування.

У подальшому рішенням Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 11 жовтня 2007 № 895-V було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення Державному підприємству Міністерства оборони України "Одеське авіаційно-ремонтне підприємство "Одесаавіаремсервіс" у довгострокову оренду строком на 49 років земельної ділянки, площею 3,9505 га для експлуатації та обслуговування фактично існуючих будівель та споруд бази відпочинку.

Рішенням Молодіжненської сільради від 14 грудня 2007 року № 1005-V було надано дозвіл Обслуговуючому кооперативу "Дачне товариство "Авіаремонтник" (далі - ОК ДТ "Авіаремонтник") на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки загальною площею 3,7825 га для індивідуального дачного будівництва та надано дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування для індивідуального дачного будівництва.

Рішенням Молодіжненської сільради від 30 травня 2011 року № 284-VI "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність громадянам України - членам ОК ДТ "Авіаремонтник", ухвалено видати членам ОК ДТ "Авіаремонтник" державні акти на право власності на земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва.

Молодіжненською сільрадою також були прийняті рішення від 24.11.2011 № 508-VI, від 30.06.2010 № 1930-V, від 11.10.2011 № 459-VI, від 28.07.2014 № 1555-VI, від 27.06.2014 № 1519-VI, від 22.08.2013 № 1184-VI, якими затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність громадянам України - членам ОК ДТ "Авіаремонтник".

Таким чином, 13 березня 2012 року відповідачу ОСОБА_1 Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району Одеської області на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 30.05.2011 № 284-У1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №732464, на якій ним як отриманій у власність у передбаченому законом порядку проведено ряд будівельних робіт, на що витрачені власні кошти.

Крім того, відповідно до рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/1900/16 первісні позовні вимоги прокурора стосувались земельної ділянки загальною площею 7,7330 га, втім 15.02.2017 представником прокуратури було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зменшено позовні вимоги в частині зобов`язання повернення земельної ділянки. Предметом спору залишились 6,2930 га, а саме земельна ділянка за виключенням тих, що були передані у власність фізичним особам.

До Овідіопольського районного суду Одеської області із теперішнім позовом прокурор звернувся лише у 2019 році, отже, спірна земельна ділянка в період з 2017 до 2019 року не була предметом спору, і відсутні докази того, що стосовно спірної земельної ділянки існували обмеження або заявлені вимоги інших осіб.

Рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/1900/16 від 15.02.2017, яке залишено без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2022, позов прокурора задоволено, визнано незаконним та скасовано Рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17.07.2007 №774-V „Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕВ м. Одеси земельної ділянки, загальною площею 7,7330 га, та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільської ради в межах с. Молодіжного»;

зобов`язано Молодіжненську сільську раду Овідіопольського району Одеської області повернути державі в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси шляхом складання Акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 6,2930 га, вилучену Рішенням Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17.07.2007 № 774-V.

Отже, вказаним рішенням Господарського суду Одеської області від 15.02.2017 визнано незаконним та скасовано рішення, яке слугувало підставою для відведення земельних ділянок безоплатно у власність громадянам України - членам ОК ДТ "Авіаремонтник", оформлення та видачі Державних актів на земельні ділянки, зокрема ОСОБА_1 , та фактичної передачі у власність останнього земельної ділянки площею 0,0200 га, яка є предметом розгляду даної справи.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з частинами шостою-десятою статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Проєкт відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проєкт відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проєкт відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності; право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади.

Особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Відповідно до пункту б частини третьої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення, утворених відповідно законодавства України.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, у тому числі в результаті передачі територіальній громаді землі державної власності.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органу місцевого самоврядування чи державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (пункти 150-151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, оприлюдненої у Єдиному державному реєстрі судових рішень 14 грудня 2021 року).

За змістом ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, відповідно до положень ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України) та достатніми (стаття 80 ЦПК України), які б у своїй сукупності далиб змогу прийти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування і питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з заявою до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про надання йому безоплатно у власність земельну ділянку, керуючись ст. 116 ЗК України.

Отже, ОСОБА_1 діяв добросовісно, адже станом на момент передання йому у власність земельної ділянки, були чинними рішення Молодіжненської сільскої ради № 774-У від 17.07.2007 та № 284-У1 від 30.05.2011, і у відповідача до часу скасування рішення ради у 2017 році - не було і не могло бути сумнівів у дотриманні земельного законодавства під час реалізації ним своїх земельних прав.

Факт здійснення відповідачем ОСОБА_1 на набутій у такий спосіб земельній ділянці будівельних робіт, спрямованих на подальше будівництво житлового будинку, ніким не оспорюється по справі.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Враховуюче наведене, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції, що у даному випадку відбувається непропорційне втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.)

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Саме такі висновки зробила Велика палата Верховного суду у Постанові від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, Провадження № 12-32гс22.

Відтак, судом вірно було встановлено, що передання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району Одеської області відбулось на підставі документа, скасованого в подальшому в судовому порядку, і відповідач як особа, громадянин України, яка мала намір використати своє право на безоплатне отримання земельної ділянки, та фактично використала його, не знала та не могла знати про те, що орган влади діє всупереч вимог закону, адже правові підстави для безоплатної передачі ділянки у власність ОСОБА_1 були діючими як на момент видачі Державного акту на право власності на спірну ділянку, так і на протязі 6 років після цього.

Доказів того, що відповідачеві відомо або мало бути відомо про те, що вказана ділянка може відноситься до земель оборони, матеріали справи не містять.

Отже, лише після скасування у 2017 році в судовому порядку рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17.07.2007 №774-V «Про вилучення із земель Міністерства оборони України КЕВ м. Одеси земельної ділянки, загальною площею 7,7330 га, та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу Молодіжненської сільської ради в межах с. Молодіжного», стало відомо та зрозуміло, що лише виключно за недбалими діями органу влади, виникла ситуація, при якій добросовісний набувач земельної ділянки ОСОБА_1 має вишукувати шляхи захисту набутого ним права власності.

Відтак, враховуючи чисельну практику ЄСПЛ, застосування якої відображено у висновках Верховного суду, ОСОБА_1 як добросовісний набувач земельної ділянки, який розпочав на ній будівництво і вказані обставини сторонами не оспорюються, не має відповідати своїм майном за недбалі та незаконні дії органу державної влади.

Крім того, суд зауважує, що під час вирішення вимог про витребування майна у добросовісного набувача необхідно встановити справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року заява №29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року заява № 43768/07, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Поряд із цим, в ході як звернення прокурора до суду, так і апеляційного перегляду за доводами апеляційної скарги, які фактично є підставами позову і яким судом першої інстанції дана належна оцінка, окрім вимог та тверджень позивача про те, що спірна земельна ділянка є власністю держави, а тому має бути витребувана у ОСОБА_1 , жодних доказів або пояснень з приводу того, в чому полягає суспільна необхідність у витребуванні земельної ділянки у добросовісного набувача, та доводів того, що позбавленням ОСОБА_1 його права власності на спірну ділянку та споруди, розташовані на ній, буде дотримано справедливий баланс між позбавленням права власності та досягненням суспільного, публічного, загального інтересу, прокурором наведено та надано суду не було.

Не наведено позивачем й обґрунтованих доводів того, яким чином державний інтерес переважає права та інтереси особи ОСОБА_1 , та чи є така перевага достатньою підставою для позбавлення відповідача майна, набутого в добросовісному порядку.

Навпроти, суд з урахуванням практики Верховного суду, оцінивши обставини справи та перевіривши їх доказами констатував, що враховуючи той факт, що відповідачем у добросовісному порядку отримано земельну ділянку та, реалізуючи належне йому право добросовісного користування, підведені до неї каналізаційна та водопровідна мережа, закладений фундамент та зроблені інші роботи, втручання держави у право власності та право мирного володіння майном ОСОБА_1 , не носить легітимної мети такого втручання, та не створює рівнозначний баланс між інтересами держави та приватними інтересами, адже метою умовного забезпечення суспільного та державного інтересу.

Вказане не спростовується самим лише посиланням прокурора на те, що землі оборони мають перебувати лише у користуванні міністерства оборони України, а розпоряджатися ними та припиняти таке право користування має виключно Кабінет Міністрів України, і що передача у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки державної форми власності позбавляє український народ загалом та державу в особі КМУ правомочностей власника землі, оскільки відповідач і є конкретним представником українського народу.

Жодним доказом не підтверджений довід апеляційної скарги про те, що відповідач, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, зайняття якої приватними особами заборонена, оскільки ОСОБА_1 набував та користувався земельною ділянкою на підставі виданого уповноваженим органом місцевого самоврядування Акту на право власності на земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.

Як неспроможними з огляду на виниклі спірні правовідносини є і довід апеляційної скарги про те, що будівництво ОСОБА_1 дачного будинку почалося у 2021 році, тобто вже після того, як судом першої інстанції 15 лютого 2017 року визнано незаконним та скасовано рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 17 липня 2007 № 774-У у справі № 916/1900/16, в якій ОСОБА_1 було залучено в якості третьої особи. Вказане не свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , оскільки таке має оцінюватися саме станом на час набуття ним права на спірну ділянку.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням вимог закону і не може бути скасоване з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора у справі - прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Вікторії Кришталевич залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко