ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8128/24 Справа № 185/2868/21 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії, бездіяльність Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржник: ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії, бездіяльність Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга мотивована тим, що на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2022 року витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки RENAULT-140, білого кольору, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

21 вересня 2023 року видано виконавчий лист та 16 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження №74055950.

11 квітня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вважає, що дії ДВС є незаконними щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки у державного виконавця не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки не всі вчиненні виконавчі дії, а постанова державного виконавця є незаконною.

З огляду на викладене, просила суд визнати неправомірними дії Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягають у винесені постанови про закінчення виконавчого провадження № 74055950 від 11 квітня 2024 року та скасувати постанову Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 квітня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 74055950.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для задоволення скарги, оскільки державним виконавцем дотримано та виконано всі необхідні дії стосовно виконавчого провадження № 74055950, а тому відсутні підстави для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 74055950 від 11 квітня 2024 року.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що була постановлена внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що відділом державної виконавчої служби в супереч закону, не винесено постанову про розшук боржника та його майна, про розшук автомобіля скаржника, дані про який зазначені у виконавчому листі на, що суд першої інстанції уваги не звернув та помилково відмовив у задоволенні скарги. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що виконавчі дії проведені не в повному обсязі та з порушення норм законодавства, що є підставою для задоволення скарги.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки RENAULT-140, білого кольору, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

21 вересня 2023 року за вищевказаним рішенням суду видано виконавчий лист.

16 лютого 2024 року державним виконавцем Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Літвішко І.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 74055950 та направлено виклик боржнику ОСОБА_2 , в якому зазначено з`явитися до виконавця та надати інформацію, щодо можливості вилучення транспортного засобу, автомобіля марки марки КЕПЛІЛ/Г- 140 білого кольору, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , помер шасі УГ640АВГ000000112.

26 лютого 2024 року державним виконавцем отримано відповідь на запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником ОСОБА_2 транспортних засобів, з якої вбачається, що інформація відсутня.

05 березня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 1700,00 грн. та складено відповідний акт.

21 квітня 2024 року державним виконавцем повторно винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн, у зв`язку з повторним невиконанням рішення.

11 квітня 2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено повідомлення про вчинення кримінального провопорушення, передбаченого ст.382 КК України до Павлоградського РВП в Дніпропетровській області.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльності виконавця неправомірними в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є порушення державним виконавцем прав учасника виконавчого провадження.

Якщо ж рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені виконавцем відповідно до закону, в межах своїх повноважень і право заявника не було порушено, суд має відмовити в задоволенні скарги.

Статтею 5 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і ЗУ «Про виконавче провадження».

Зазначене рішення, яке підлягає виконанню є зобов`язального характеру за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, у зв`язку з чим організація його виконання визначена ст. 63 ЗУ«Про виконавче провадження».

Так, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що державним виконавцем виконано передбачені законом дії стосовно виконавчого провадження №74055950, а тому відсутні підстави для визнання неправомірних дій та скасування постанови про закриття провадження від 11 квітня 2024 року, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що державним виконавцем, виконавчі дії проведені не в повному обсязі та з порушення норм законодавства, що є підставою для задоволення скарги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом розгляду судом першої інстанції, судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, а скаржником в свою чергу не доведено вказані обставини належними та допустимими доказами у розумінні норм діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні скарги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що державним виконавцем в супереч закону, не винесено постанову про розшук боржника, його майна та розшук автомобіля скаржника, дані про який зазначені у виконавчому листі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки державний виконавець діяв у межах передбачених Законом України Про виконавче провадження та вчиняв всіх необхідних дії щодо примусового виконання рішення передбачених п.11 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ Про виконавче провадження.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна