Справа № 345/2640/24
Провадження № 22-ц/4808/1293/24
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресуза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року під головуванням судді Гапоненка Р.В. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом доОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11.03.2021 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/9146754. У відповідності до умов вказаного полісу страхування, страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Renault», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування третім особам. Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.08.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4,112,130 КУпАП. На підставі страхового акту № 233/037/0012926/21/1, за заявою власника пошкодженого транспортного засобу, ПрАТ «УПСК» здійснено виплату 18 584,05 грн страхового відшкодування. Між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ФОП ОСОБА_1 03 березня 2023 року укладено договір № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, зокрема новий кредитор отримав право вимоги за полісом від 11.03.2021 № АР/9146754.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 завдані збитки в порядку регресу в розмірі 18 584,05 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу завдані збитки в сумі 18 584,05 грн, 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, 968,96 грн судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що зі змісту укладеного договору про відступлення права вимоги між ПраТ «УПСК» та ОСОБА_1 вбачається, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відступлено право вимоги коштів.

ПрАТ «УПСК» не мало права на переуступку коштів ОСОБА_1 просто як фізичній особі, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, а між правами та обов`язками ФОП та фізичною особою існує суттєва різниця в тому числі і захисту своїх прав.

Апелянт зазначає, що права ОСОБА_1 як фізичної особи нічим не порушені та не підлягають захисту і тому відповідно відсутній предмет спору.

Суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення щодо обставин проведення автотоварознавчого дослідження.

Як доказ винуватості відповідача у скоєні ДТП позивач вказував на постанову Калуського міськрайонного суду від 04.08.2021. Водночас копія доданої постанови не містить відомостей саме про відповідача, як винуватця ДТП так як у ній йде мова про невизначених осіб. Суд прийняв такий доказ не переконавшись у його належності.

Суд не взяв до уваги та не надав оцінки тому, що акт огляду колісного транспортного засобу проводився не на СТО та не в автомайстерні. Таким чином є підстави вважати, що оцінювач ОСОБА_4 , який склав акт огляду, не міг належним чином побачити та оцінити пошкодження транспортного засобу.

Судом проігноровано заперечення та не надано оцінки, щодо повідомлення відповідача про час та дату проведення огляду колісного транспортного засобу.

До акта не додано жодної фотографії пошкоджених деталей або автомобіля в цілому на підтвердження дійсності його огляду, що вказує на неякісність та помилковість проведеного розрахунку.

Апелянт вважає, що акт огляду був складений з порушеннями. Судом першої інстанції ці обставини не взято до уваги та не враховано при ухваленні рішення.

Апелянт визнає свою провину у сумі відшкодування приблизно від 6 000 до 8000 грн можливих та реальних збитків.

У своєму рішенні, суд першої інстанції помилково зазначив, що до ОСОБА_2 була доведена сума страхового відшкодування та ним така не заперечувалася.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична-особа ОСОБА_1 є одна і та ж особа та не має відмінності при прийнятті участі як фізичної особи у таких правовідносинах.

Громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - «підприємець».

Правомірність вчиненого позивачем правочину у встановленому законом порядку не оскаржувалася, а предметом даного спору є саме відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, а не визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Відповідач також не є суб`єктом оціночної діяльності в розумінні положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, а тому жодним чином не наділений правом на самостійне визначення на власний розсуд вартості матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого транспортного засобу.

ПрАТ «УПСК» для визначення вартості відновлювального ремонту застосовувався витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту, що відповідає положенням п. 8.1 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2013.

Позивач відповідно до норм чинного законодавства здійснив відшкодування саме вартості матеріального збитку, яка є меншою ніж вартість відновлювального ремонту, яка зазначена у ремонтній калькуляції від 08.07.2021.

Позивач вважає, що матеріали справи містять належні та достатні докази розміру заявлених вимог та факт виплати страхового відшкодування.

Відповідач на спростування заявленого позивачем позову жодних доказів не надав. Також не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи в суді першої інстанції.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що вищевказане дослідження здійснювалося без його присутності.

Згідно п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

З огляду на зміст цієї норми можна зробити висновок, що виклик зацікавлених осіб на огляд пошкодженого транспортного засобу не є обов`язковим, а здійснюється у разі потреби, отже посилання апелянта на істотні порушення під час здійснення експертного дослідження є необґрунтованим та безпідставним.

Тому доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Встановлено, що 11.03.2021 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АР/9146754 (а.с. 23).

У відповідності до умов вказаного договору страхування, страховик взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Renault», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування третім особам.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.08.2021 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 112, ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 28-29). Судовим рішенням встановлено вину відповідача у ДТП, яке мало місце 25.06.2021 о 15 год в м. Калуш по вул. Євшана, та пошкодження автомобіля марки «Ніссан Альмера».

Власник автомобіля марки «Ніссан Альмера», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_5 01 липня 2021 року звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку із вищевказаним страховим випадком за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Renault», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 30).

Згідно розрахунку суми страхового відшкодування, розмір страхової виплати ОСОБА_5 повинен становити 18 584,05 грн (а.с. 41). Вказана сума також зафіксована в страховому акті № 233/037/012926/21/1 (а.с. 42).

Платіжним дорученням від 08.09.2021 № 18383 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перерахувала ОСОБА_5 18 584,05 грн страхового відшкодування (а.с. 43).

На підставі договору цесії № 03/03/2023 від 03.03.2023 про відступлення права вимоги, який укладено з ФОП ОСОБА_1 , йому відступлено право вимоги цих коштів (а.с. 12-17).

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилами ст. 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 28 цього Закону до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно із пунктом 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Підпунктом "в" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Із змісту постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.08.2021 суду вбачається, що відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а також за правопорушення, передбачені статтями 122-4, 112 КУпАП.

Відповідно до висновку, який сформульовано у пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача завданих збитків в порядку регресу, оскільки суду не було надано доказів, які б спростовували вимоги позивача.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апелянта, що ПрАТ «УПСК» не могла укладати договір цесії з ОСОБА_1 як фізичною особою, а ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, а тому між правами та обов`язками ФОП та фізичною особою існує суттєва різниця в тому числі і захисту своїх прав.

Відповідно до ч. ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст.656 ЦК України, право вимоги може бути предметом договору купівлі-продажу, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ЦК України не встановлено будь-яких суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями та регулюються ЦК України.

З аналізу положень ст.ст. 2, 512-518 ЦК вбачається, що за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що копія постанови Калуського міськрайонного суду від 04.08.2021 не містить відомостей саме про відповідача, як винуватця ДТП і суд прийняв такий доказ, не переконавшись у його належності, оскільки судом встановлена його належність.

Позивачем, окрім постанови Калуського міськрайонного суду від 04.08.2021, надано відповідь Національної поліції України, в якій детально описано місце вчинення ДТП його учасників та винуватця (а.с. 24-27).

Крім того, апелянт у апеляційній скарзі визнає свою вину і вказує на можливість відшкодування ним приблизно від 6 000 до 8000 грн заподіяних збитків.

Що стосується доводів апелянт про неналежно складений акт огляду пошкодженого транспортного засобу та помилковість проведеного розрахунку, то вони є необґрунтованими.

Будь-яких доказів, які вказують на неналежно складений акт огляду пошкодженого транспортного засобу відповідач не надав. Також не скористався своїм процесуальним правом заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи в суді першої інстанції.

Щодо помилковості проведеного розрахунку, то сума відшкодування була наведена у розрахунку, зафіксована в страховому акті, доведена до відома відповідача, а його заперечення не ґрунтуються на відповідних доказах.

Постановляючи рішення на користь позивача, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 у позовних вимогах стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу на його користь як фізичної особи-підприємця.

Таким чином, у резолютивній частині рішення слід було вказати про стягнення завданих збитків у порядку регресуна користь саме фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи вищенаведене, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову є правильним, однак його необхідно змінити виклавши мотивувальну частину рішення щодо задоволення вимог на користь позивача фізичної особи-підприємця в редакції цієї постанови і в резолютивній частині рішення зазначити про стягнення коштів на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції щодо підстав і розміру відшкодування відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості, тому його в цій частині слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови і в резолютивній частині рішення зазначити про стягнення коштів на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин