ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7331/24 Справа № 210/95/24 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Каправчук Володимир Леонідович на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2024 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 08 травня 2024 року,

УСТАНОВИВ

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що 08 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Проте спільне життя з відповідачем не склалось та рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року по справі №210/6850/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира за адресою АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу №27 від 16.01.2017 року.

Під час набуття майна між позивачем та відповідачем існували теплі, приязні відносини, притаманні подружжю, а тому позивач не заперечувала стосовно того, аби спільна квартира була оформлена на відповідача.

Таким чином, оскільки квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, відповідач відмовляється врегулювати питання поділу майна в позасудовому порядку, а відтак позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою про виділення у власність по 1/2 частині квартири кожному.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 3249,56 гривні (три тисячі двісті сорок дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок).

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції належним чином не повідомивши відповідача про час та місце розгляду справи, порушив визначений ЦПК України порядок повідомлення осіб про розгляд справи, що є підставою для скасування рішення суду.

Вказує на те, що відповідач не отримував від суду ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви, тому був позбавлений права ефективно захистити свої права та законні інтереси. Зазначає, що з часу повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач виїхала з спільною донькою сторін за кордон, тому питання поділу квартири між сторонами не розглядалося. Наголошує на тому, що квартира була придбана батьками відповідача за їх особисті кошти і оформлена на сина, відповідача по справі, що достовірно відомо позивачу ОСОБА_1 .

Представник відповідача звертає увагу на те, що через неналежне повідомлення відповідача про наявність у суді спору про поділ майна подружжя, відповідач був позбавлений можливості подати клопотання та докази походження грошових коштів за які була придбана спірна квартира. Вказує, що на час одруження сторін у листопаді 2014 року вони працювали вчителями в середньозагальних школах м.Кривого Рогу та їх доходи були незначними та недостатніми для придбання житла, а тому суду для прийняття рішення необхідно було визначити майновий стан подружжя та їхні доходи, чого не було зроблено судом. Зазначає, що після народження доньки сторін у серпні 2016 року стало питання житла, тому батьками відповідача було прийнято рішення придбати синові квартиру. Вказує на те, що батько відповідача мешкає у сільській місцевості, має у власності земельну ділянку площею 8 га, має присадибну ділянку (город), утримує велике господарство (свині, кури і т.п.), а тому має постійний дохід. Мати відповідача з 2011 року по теперішній час знаходиться на території Італії і теж має постійний дохід. Також звертає увагу на те, що після придбання спірної квартири відповідач зробив у ній ремонт і квартира виросла в ціні.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника позивача адвоката Касьяна М.С., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №1102 (а.с. 11).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року по справі №210/6850/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 12).

Під час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 16.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Убієнних Л.М., зареєстровано в реєстрі за №27 (а.с. 30-31)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником вищевказаної квартири є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с. 13).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів, виходив з того, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав дя задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру в рівних частках за колишнім подружжям, проте погоджується і з доводами представника відповідача щодо неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, з огляду на таке.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом.

В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, , суд апеляційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 376 ЦПК України).

Тлумачення частини другої статті 376 ЦПК України дає підстави для висновку, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскаржуваного судового рішення; оскаржуване судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №369/11029/17.

У справі, що переглядається ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (ас.24).

У рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної позовної заяви, у зв`язку з чим на адресу місця його реєстрації йому надсилалась ухвала про прийняття до розгляду даної цивільної справи та копія позовної заяви з додатками. Однак, відзив до суду не надійшов, відповідач не надав жодних спростувань, викладених позивачем у позовній заяві.

Водночас матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача про наявність в суді позову про розподіл майна подружжя, відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, оскільки матеріали справи містять супровідний лист від 25.01.2024 за вихідним номером 2695/2/210/574/24 про направлення ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою місця його проживання ухвали суду від 25 січня 2024 року про прийнятя до розгляду та відкритя провадження у справі з позовною заявою та додатками на 19-ти аркушах, разом з поштовим конвертом, який було повернуто суду першої інстанції поштовим відділенням 02 квітня 2024 року з відміткою про повернення : «за закінченням терміну зберігання» (а.с.33-34).

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу належним чином не повідомивши відповідача про наявність в суді спору про розподіл майна подружжя.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц (провадження №14-507цс18) звертається увага на те, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань», стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18.

На підставі викладеного вище рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи 08 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №1102 (а.с. 11).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року по справі №210/6850/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 12).

Під час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 16.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Убієнних Л.М., зареєстровано в реєстрі за №27 (а.с. 30-31)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником вищевказаної квартири є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с. 13).

З наданого суду на виконання ухвали про витребування доказів від 25.01.2024, копії Договору купівлі-продажу квартири від 16 січня 2017 року видно, що цей договір укладено покупцем ОСОБА_2 за згодою дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на відповідній заяві засвідчено 16 січня 2017 року ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим номером 26 ( п.3.3 Договору).

Згідно ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів дійшла висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, що буде складати 1/2 частину квартири, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи представника позивача про те, що спірна квартира придбана за грошові кошти батьків позивача не доведені належними та допустимими доказами, зокрема до апеляційної скарги не додано будь-яких доказів на підтвердження заявленої позивачем позиції, що квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти його батьків.

Згідно положенням ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову, перерозподіл судових витрат не здійснюється, понесені відповідачем судові витрати під час апеляційного розгляду залишаються за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Каправчук Володимир Леонідович задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , суму сплаченого судового збору у розмірі 3249,56 гривні (три тисячі двісті сорок дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: