РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Порощука П.П.,

при секретарі Маліщук Н.А.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жмеринка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Енера Вінниця" про ретельне виконання постанови 12.06.2024 року Вінницького апеляційного суду по справі 130/257/24,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом в якому просив визнати, що

згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року; визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися; ознайомитися з постановами Апеляційного суду Вінниці від 12.06.24 по справі 130/257/24 та від 14.12.21 р по справі 130/2166/21, які є в вільному доступі в ЕДРСР,які з`являються обставинами згідно ч.4 ст.82 ЦПК України звільняють його від доказування його вимог; стягнути з відповідача 100000 грн моральну шкоду. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач вказав,що на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» ч.3 ст.22 він звільнений від судового збору, іншого позову не подавав, витрати 1 грн, досудового врегулювання не було. Обставина: Постановою Вінницького апеляційного суду 12.06.24 р зазначена підстава відмови в його скарзі на рішення Жмеринського суду по справі 130/257/24 він не надав докази незаконності дій відповідача факт незаконного відключення його від електропостачання. Виконує цю постанову. Зазначив спосіб захисту Закон «Про захист прав споживачів». Зазначив докази заява про відключення, постанова Апеляційного суду 14.12.21 року. Обґрунтував моральну шкоду незаоне відключення від електроенергії.

Ухвалою суду від 19.06.2024 року по даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

03.07.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, розгляд справи проводити у його відсутність.

16.07.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо до суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, йдеться про преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суд наголошує на тому, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють дотриманню процесуальної економії в новому процесі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.06.2020 року у справі №333/6816/17 звернула увагу на те, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи) (пункт 27, 28). Такі позови не підлягають розгляду у судовому порядку.

Суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 заявляючи позовні вимоги визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року; та визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися фактично продовжує ставити під сумнів рішення судів у справах про які він зазначає та які набрали законної сили у встановленому законом порядку.

Таким чином, позивач просить переглянути та надати переоцінку доказам, які були предметом розгляду в інших справах, на які позивач посилається як у своїй позовній заяві.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 року), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 року) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 червня 2018 року у справі №454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30).

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

За змістом пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» («Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine»), заяви № 17160/06 та № 35548/06).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, провадження у справі в частині заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог: визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року; визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися, слід закрити.

Відповідно до п.2. ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК).

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неналежною якістю продукції та обслуговування, внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) тощо, відповідно до закону.

Однак, обґрунтовуючи позовні вимоги, в частині моральної шкоди, позивач, окрім положень Закону України «Про захист прав споживачів», також посилається та обґрунтовує свої вимоги загальними положеннями про відшкодування шкоди.

Положеннями ч.1-3 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пунктів 3,4,5,10,14 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що відшкодування моральної шкоди можливе внаслідок порушення прав особи, тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між порушенням прав особи та правом на відшкодування моральної шкоди.

Позивач вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 100000 грн.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Оскільки для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди необхідна наявність протиправних дій чи бездіяльності зі сторони іншого учасника правовідносин, наявність факту шкоди, а також причинного зв`язку між такими діями та шкодою, то такі обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст.12,81 ЦПК України), позивач повинен надати докази як на підтвердження порушення його прав та інтересів, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Відтак, оскільки позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, та відповідно не встановлено наявність протиправних дій чи бездіяльності відповідача, тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, яка є похідною.

Згідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 убачається, що ним заявлені позовні вимоги: визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року; визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися; ознайомитися з постановами Апеляційного суду Вінниці від 12.06.24 по справі 130/257/24 та від 14.12.21 р по справі 130/2166/21, які є в вільному доступі в ЕДРСР, які з`являються обставинами згідно ч.4 ст.82 ЦПК України звільняють його від доказування його вимог; стягнути з відповідача 100000 грн моральну шкоду. При зверненні до суду позивач зазначав, що звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що провадження у справі в частині заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог: визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року; визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися слід закрити, то судовий збір з позивача не підлягає стягненню.

Однак, згідно з п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

За змістом позовних вимог та прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 слід визнати, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює виниклі правовідносини між сторонами у справі. Позовні вимоги ОСОБА_1 мають загальний характер та стосуються виключно договірних правовідносин між сторонами у справі, а отже мають бути оплачені судовим збором в дохід держави, що в загальній сумі за майнову вимогу з урахуванням заявленої позивачем суми, складає 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 5, 16, 22, 23, 60, 610, 633, 634, 641, 642, 1167 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про ринок електричної енергії», керуючись ст.ст. 6-13, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог:

- визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 укладений між сторонами договір про постачання електроенергії від 01.01.2019 року набрав чинності, а його умови почали виконуватися 04.06.2021 року;

- визнати, що згідно постанови Вінницького апеляційного суду 14.12.21 р по справі 130/2166/21 ОСОБА_1 відключити від електроенергії за заборгованість за період з 2020 року по квітень 2021 року за порушення умов договору, який не набрав чинності, а його умови не почали виконуватися.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ід.н. НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде проголошений 03.10.2024 року о 15.00 год.

Суддя Порощук П.П.