справа № 373/740/24 головуючий у суді І інстанції Керекеза Я.І.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК»на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом та просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № від 19 липня 2019 року в розмірі 69 976,68 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 24 940,07 грн., заборгованість за річними процентами - 5,32 грн., заборгованість за місячними процентами - 45 031,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 липня 2019 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № . 22 липня 2019 року між ТОВ «ФК «ЦФР» відступило право вимоги за даним кредитним договором АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. Відповідачем належним чином умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого станом на 12 лютого 2024 року утворилася заборгованість в розмірі 69 976,68 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 24 940,07 грн., заборгованість за річними процентами - 5,32 грн., заборгованість за місячними процентами - 45 031,29 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року в задоволенні позову АТ «ТАСКОМБАНК» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «ТАСКОМБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що факт передачі права вимоги за кредитним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджується Реєстром прав вимоги до договору Факторингу, випискою та розрахунком заборгованості, які були додані до позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19 липня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № . Договір був виданий на суму 49 879,00 грн. на строк 12 місяців із сплатою 0.01 % річних від суми боргу за договором, 3.99% щомісячних від суми кредиту.

На підтвердження факту укладення вищезазначеного Кредитного договору представником позивача подано копію заявки № від 19 липня 2019 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК ЦФР» (а.с.5-6); копію Паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4038808 (а.с.7-8); копію заявки про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с.10); копію виписки по особовому рахунку за період із 19 липня 2019 року по 12 лютого 2024 року (а.с.19-44); копію витягу з реєстру безготівкових термінових переказів від суб`єктів господарювання від 29 липня 2019 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (а.с.45); копію витягу з реєстру оплачених страховок ТОВ «СК «Арсенал Лайф» (а.с.46); бухгалтерську довідку (а.с.47); копію платіжної інструкції № від 19 липня 2019 року (а.с.48).

22 липня 2019 року право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором було відступлено позивачу на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року.

На підтвердження факту передачі права вимоги за вищезазначеним Договором до позивача представником позивача подано копію Договору про відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року (а.с.11-14); копію реєстру прав вимоги до Договору про відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року (а.с.15); копію платіжної інструкції № 530345818 від 22 липня 2019 року (а.с.16); копію повідомлення про відступлення прав вимог від 27 лютого 2024 (а.с.17).

Оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на момент укладення Договору відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року право вимоги до ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не могло бути передане цим товариством на підставі даного Договору Акціонерному товариству «ТАСКОМБАНК».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт набуття ним права грошової вимоги відносно ОСОБА_1 за Кредитним договором № від 19 липня 2019 року, і як наслідок, права звертатися до суду з даним позовом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам".

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, від 04.12.2018 у справі №31/160(29/170(6/77-5/100), від 04.06.2020 у справі №910/1755/19.

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір відступлення прав вимоги №ТАСЦФР-10-2016, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передало АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (п. 2.1. договору).

Суд першої інстанції правильно встановив і з такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, що позивач АТ «Таскомбанк» не довело того, що має право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 19 липня 2019 року, який укладений після відступлення ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права вимоги за кредитним договором на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк». Фактично ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» на час укладення договору відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що на момент укладення договору відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року боргові зобов`язання за кредитним договором від 19 липня 2019 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору. Включення ОСОБА_1 до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року є безпідставним. Належних доказів, які б свідчили, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від 19 липня 2022 року, позивачем не надано.

Той факт, що при укладенні договору відступлення права вимоги його сторони домовились (пункт 3.4) про те, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договором і реєстр боржників був сформований 22 липня 2019 року, куди було включено ОСОБА_1 , не спростовує висновків суду першої інстанції.

Окрім того, у пунктах 1.1, 1.4 договору відступлення права вимоги визначено поняття термінів, які мають наступне значення, зокрема Позичальники-Клієнти Первісного кредитора, яким первісний кредитор надав кредити та, які мають зобов`язання по відношенню до Первісного кредитора за кредитним договорами; Заборгованість - невиконані Позичальником грошові зобов`язання перед первісним кредитором в частині залишку суми заборгованості відповідно до умов Кредитного договору станом на дату відступлення прав вимоги Новому кредитору згідно графіку, зазначеному в п.3.1.2. цього Договору. Зокрема, але не виключено, до заборгованості відносяться зобов`язання щодо: повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди; інші платежі, несплачені Позичальником на день підписання Договору.

Аналіз змісту даних пунктів договору також дають суду підстави для висновку, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги, кредитний договір між первісним кредитором та позичальником уже повинен був бути укладений та повинні були існувати між первісним кредитором та позичальником зобов`язання за кредитним договором, проте кредитний договір укладено після договору про відступлення права вимоги, і зобов`язань за кредитним договором не існувало.

Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 р. у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Встановлюючи дійсність майбутної вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що позивач не набув прав кредитора відповідача на суму заборгованості, яка не була визначена і не існувала на момент відступлення права вимоги.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на помилковій оцінці фактів, які входять до предмета доказування у даній справі та неправильному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини між сторонами, а тому не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального права, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.