Провадження № 22-ц/802/853/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Виконавчий комітет Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту відсутності родинних відносин (споріднення) та визнання відсутнім права на спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина. Із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_2 , який є рідним племінником спадкодавиці, та ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подання ОСОБА_5 цієї заяви в інтересах неповнолітньої дитини було обумовлено тим, що в актовому записі про народження та в свідоцтві про народження неповнолітнього ОСОБА_3 , 2012 року народження, його батьком був зазначений син спадкодавця ОСОБА_9 . Тому ОСОБА_5 подала заяву в інтересах ОСОБА_3 , 2012 року народження, як рідного внука спадкодавиці ОСОБА_6 . Приватним нотаріусом Горбач Л.С. відкрито спадкову справу № 72/2020.

В подальшому згідно з рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2022 року ОСОБА_4 усиновив неповнолітнього ОСОБА_3 , 2012 року народження, внаслідок чого з актового запису були виключені відомості про ОСОБА_9 як про батька, записано батьком ОСОБА_4 , прізвище усиновленої дитини змінено з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », по батькові - з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

Позивач ОСОБА_2 вказує, що є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , а неповнолітній ОСОБА_3 (до усиновлення - ОСОБА_3 ) не має кровного споріднення ні з сином спадкодавиці ОСОБА_6 . ОСОБА_9 , який помер у березні 2019 року, ні з самою спадкодавицею.

Неповнолітній ОСОБА_3 не є внуком спадкодавиці ОСОБА_6 , а відповідно не має права на спадкування згідно з вимогами ст. 1266 ЦК України.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказує на докази, які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_9 не є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , 2012 року народження, однак на даний час у нього як спадкоємця померлої тітки ОСОБА_6 відсутня об`єктивна можливість скористатись прямо передбаченим законом способом захисту порушеного права, оскільки вже ніхто не може пред`явити позову про виключення відомостей про померлого ОСОБА_9 як батька в актовому записі про народження дитини. Також вказує, що його право на спадкування після смерті рідної тітки порушується, адже він є єдиним спадкоємцем своєї тітки, однак не може отримати спадщину лише тому, що існує дитина ( ОСОБА_3 ), яка формально вважалася внуком ОСОБА_6 на час її смерті, хоча ця дитина не має взагалі кровного споріднення із спадкодавцем і не є її внуком . Законом не визначено якогось спеціального, іншого порядку встановлення відсутності родинних відносин між ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_3 , але від встановлення цього факту безпосередньо залежить право позивача на спадкування за законом після його тітки ОСОБА_6 .

На підставі наведеного ОСОБА_2 просить суд захистити його порушене право у такий спосіб, а саме:

- встановити факт відсутності родинних відносин (відсутності кровної спорідненості) між ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_3 (до усиновлення - ОСОБА_3 ), та встановити, що неповнолітній ОСОБА_3 (до усиновлення - ОСОБА_3 ), не є внуком ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати відсутність у неповнолітнього ОСОБА_3 (до усиновлення - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повною мірою не перевірив доводи і підстави позову, не застосував ст.13 ЦК України та відповідні релевантні правові висновки Верховного Суду, не дав оцінки суперечливій поведінці законних представників неповнолітнього відповідача та зловживанню ними правами, не зазначив у рішенні оцінки цих підстав позову та мотивів їх відхилення, хоча вони є самостійними підставами для задоволення позову. Вказує, що хибним є висновок суду про те, що позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту його прав та не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому, з огляду на наведені норми закону, колегія суддів доходить висновку про розгляд справи за відсутності інших учасників справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах та не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина.

Позивач ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_6 , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтв про народження.

З матеріалів копії спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 30 листопада 2020 року звернулась ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , а 05 лютого 2021 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 , який є племінником померлої.

Як встановлено матеріалами справи, син померлої спадкодавиці ОСОБА_6 . ОСОБА_9 перебував з ОСОБА_5 у шлюбі, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 18.07.2012 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 27.12.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького районного управління юстиції Волинської області, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записаний ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_3 був усиновлений ОСОБА_4 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2022 року і його прізвище було змінено на ІНФОРМАЦІЯ_6 , а по батькові - на ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Разом з тим, позивач вказує на докази, які підтверджують, що ОСОБА_9 не є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , 2012 року народження, а тому він є єдиним спадкоємцем після смерті тітки ОСОБА_6 .

Як встановлено судом, батько позивача ОСОБА_15 був рідним братом спадкодавця ОСОБА_6 і помер ще до її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач вважає, що дана обставина впливає на те, що у нього як спадкоємця померлої тітки відсутня об`єктивна можливість скористатись прямо передбаченим законом способом захисту порушеного права, оскільки вже ніхто не може пред`явити позову про виключення відомостей про померлого ОСОБА_9 як батька в актовому записі про народження дитини.

Також вказує, що його право на спадкування порушується, адже він є єдиним спадкоємцем, однак не може отримати спадщину лише тому, що існує заява, подана нотаріусу в інтересах дитини ОСОБА_3 , хоча ця дитина не має взагалі кровного споріднення із спадкодавцем і не є її внуком.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

При цьому у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.

Зокрема, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховний Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23, від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 та інших.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 посилався на те, що встановлення факту йому необхідно для отримання спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦПК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Цивільне законодавство встановлює п`ять черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі і народжені після його смерті, батьки померлого, той з подружжя, який його пережив (ст. 1261 ЦК України). До другої черги спадкоємців за законом законодавець відносить рідних братів та сестер спадкодавця, його бабу та діда як з боку батька, так і з боку матері (1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). Особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, належать до спадкоємців, які мають право на спадкування у четверту чергу (ст. 1264 ЦК України). У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї, а також інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (ст. 1265 ЦК України). Онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом. Але вищезазначені особи є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих того родича, який був би спадкоємцем. Вони спадкують ту частку, яка б йому належала, якби він був живий. Таке спадкування є спадкуванням по праву представлення (1266 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини, визнання батьківства було ухвалено визнати батьківство ОСОБА_4 відносно дитини ОСОБА_3 .

Однак, 24 вересня 2021 року постановою Волинського апеляційного суду це рішення було скасовано і в позові відмовлено.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 фактично зводяться до оспорювання батьківства ОСОБА_9 , який помер у 2019 році, щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, не входячи до переліку осіб, яким законом надано право на таке оспорення, позивач, звертається з даними позовними вимогами про встановлення факту відсутності родинних відносин та визнання відсутнім права на спадкування за законом неповнолітнім ОСОБА_3 , фактично просить вирішити питання щодо прав іншої особи, а не щодо захисту у встановлений спосіб своїх прав.

Крім того, як видно з матеріалів справи, позивач не надав суду відповідної постанови нотаріуса з відмовою йому в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 ).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до норм ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Інакше кажучи, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав.

Суд виходив із того, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких ця особа звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, обґрунтовано встановивши, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права (обраний позивачем спосіб захисту не призводить до поновлення чи захисту його прав), суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді