ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на предмет відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності в сумі 241 000, 00 грн, обґрунтовуючи це тим, що він працював у шкідливих підземних умовах праці в ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем. 27 січня 2001 року о 08:10 на підприємстві під час роботи з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав сильні тілесні ушкодження. У 2004 році йому було встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, після тривалого лікарняного він змушений був перевестися за ініціативою роботодавця та висновком МСЕК на легку працю на поверхні. В подальшому, на черговій перекомісії МСЕК від 04 травня 2018 року згідно довідок МСЕК серії 12 ААБ № 008571 та серія 12 ААА№047074 йому встановлено безстроково 80% втрати працездатності, 2 групу інвалідності по виробничій травмі з діагнозом - наслідки черепно-мозкової травми (виробничої 2001р.), виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант із вираженим тривожно-фобічним, вираженим депресивним компонентом, галюцинаторними, вираженими іпохондричними включеннями. F07.9. Вищенаведені захворювання позивачем отримані в результаті трудових відносин з відповідачем та нещасного випадку на виробництві. Рекомендовано постійне медикаментозне та стаціонарне лікування в ДКПЛ. Позивач зазначає, що внаслідок втрати професійної працездатності йому завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що він втратив професійну працездатність, став інвалідом, змушений постійно лікуватись, полегшення не настає взагалі, його постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, через що порушився сон, з`явилась нервовість. Через хворобу змінився звичайний спосіб життя, позивач втратив можливість вести звичний для себе та в суспільстві спосіб життя. Всі ці обставини причиняють йому моральну шкоду, яка, як він вважає, повинна бути стягнена з відповідача на його користь.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві у розмірі 120 000 грн без відрахування податку та інших обов`язкових платежів з доходів фізичних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в розмірі 2 684 грн 00 коп (а.с.108-112).

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, який довів факт стійкої втрати професійної працездатності на виробництві на 45% первинно у 2004 році та на 80 % повторно, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя, на підставі ст. 34 ЗУ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності в редакції на час виникнення правовідносин, має право на відшкодування моральної шкоди, з моменту первинно встановленої МСЕК втрати працездатності. Разом з цим зазначив, що відповідач, як правонаступник Фонду соціального страхування України, в повноваження якого входило відшкодовувати таку моральну шкоду застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, за період з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року, є належним відповідачем у справі.

Не погодившись з таким рішення суду, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.119-122).

Апеляційна скарга мотивована тим, що відшкодування моральної шкоди по втраті працездатності працівника на виробництві покладається, зокрема, на роботодавця у відповідності до ст. 237-1 КЗпП, скільки у 2007 році внесено зміни до ЗУ Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності та пп.у п.1 ч.1 ст. 21 цього Закону, а також приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати, виключений. Разом з цим внесеннями змін до ЗУ Про Державний бюджет України на 2008 рік відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено з 01 січня 2008 року. В редакції Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності на 01 січня 2015 року відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою.

Крім цього, апелянт вважає, що позивач не довів факту отримання ним виробничої травми, заподіяної умовами виробництва, що потягло за собою втрату працездатності, а тому і не довів, що має право на відшкодування моральної шкоди, хоча б і у розмірі 120 000 грн, які позивачем не обґрунтовані.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював у шкідливих підземних умовах праці в ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем. 27 січня 2001 року о 08:10 на підприємстві під час роботи з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав сильні тілесні ушкодження. 10 березня 2004 року йому було встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, після тривалого лікарняного він змушений був перевестися за ініціативою роботодавця та висновком МСЕК на легку працю на поверхні. В подальшому, на черговій перекомісії МСЕК від 04 травня 2018 року згідно довідок МСЕК серії 12 ААБ № 008571 та серія 12 ААА№047074 йому встановлено безстроково 80% втрати працездатності та 2 групу інвалідності по виробничій травмі з діагнозом - наслідки черепно-мозкової травми (виробничої 2001р.), виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант із вираженим тривожно-фобічним, вираженим депресивним компонентом, галюцинаторними, вираженими іпохондричними включеннями. F07.9. Вищенаведені захворювання позивачем отримані в результаті трудових відносин з відповідачем та нещасного випадку на виробництві. Рекомендовано постійне медикаментозне та стаціонарне лікування в ДКПЛ.

28 січня 2001 року комісією встановлено, що нещасний випадок стався з позивачем 27 січня 2001 року о 08 годині 10 хвилин при виконанні безпосередньо своїх посадових обов`язків на робочому місці, про що свідчить акт № 9 форми Н-1 про нещасний випадок.

Крім того, судом першої інстанції досліджені виписки з історії хвороби позивача, відповідно до яких йому встановлений діагноз: наслідки черепно-мозкової травми (виробничої 2001р.), виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант із вираженим тривожно-фобічним, вираженим депресивним компонентом, галюцинаторними, вираженими іпохондричними включеннями. F07.9.

Відповідно до висновку МСЕК від 04 травня 2018 року позивачеві було встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності безстроково, 2-тю групу інвалідності в зв`язку з професійним захворюванням.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції, вірно визначивши характер спірних правовідносин, вважав доведеним факт того, що причиною втрати професійної працездатності позивача стала травма на виробництві за порушенням умов праці на підприємстві при виконанні ним трудових обов`язків, у зв`язку з чим позивачеві встановлено 80% остаточної стійкої втрати працездатності, внаслідок чого він втратив можливість працювати за станом здоров`я, з чим повністю погоджується і колегія суддів, як і погоджується з тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, адже первинно йому встановлено втрату працездатності 45% ще у 2004 році.

Вищевказані обставини свідчать про спричинення позивачеві моральних страждань та душевних хвилювань через те, що вказані обставини привели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, потребують від нього додаткових зусиль для влаштування подальшого життя.

Також колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Як визначено ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За приписами ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано Закон України № 1105-ХІV у редакції, під час дії якої позивачу була заподіяна моральна шкода у зв`язку з нещасним випадком та первинною втратою працездатності, та яка передбачала, що обов`язок відшкодовувати таку шкоду покладається саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, оскільки починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

За ст. 17 Закону України «Про охорону праці», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

За ст. 12 Закону України «Про охорону праці», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999, який набрав чинності з 01.04.2001.

Норми вказаного Закону від 23.09.1999, у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23.02.2007 №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування віднещасного випадку(абз.4ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34).

З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23.09.1999, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло у ОСОБА_2 з 10 березня 2004 року, що підтверджується випискою з акту освідування ВО МСЕК №028687 (а.с.48).

Як визначено ч. ч. 1, 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після первинного встановлення позивачеві випискою МСЕК від 10 березня 2004 року втрати на 45% професійної працездатності з 24 лютого 2004 року, постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 19 травня 2004 року за №4057 ОСОБА_1 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, де визначено проводити платежі з 24 лютого 2004 року до 01 березня 2005 року (а.с.49,50), що спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача ушкодження здоров`я у зв`язку із травмою на виробництві, як і спростовує те, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з цим.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

За п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Окрім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 № 717-V, що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «;Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008».

Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 № 77-VIII викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01.01.2015.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23.02.2007 №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20.11.2019 у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Зазначене вище спростовує доводи апелянта про те, що зі втратою чинності норм матеріального права, які регулювали на час виникнення правовідносин такі страхові випадки на виробництві, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладений на підприємство, де працював позивач, є безпідставними.

Належить зазначити, що період встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача припадає саме з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року та відповідальність за відшкодування моральної шкоди, яка не є страховою виплатою за своєю правовою природою, покладена саме на відповідача, як правонаступника Фонду, у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ, який набрав чинності 01 січня 2023 року та за яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Відповідно до пп. 2, 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі у судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України.

Відтак, колегія суддів вважає доводи апелянта стосовно того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем, помилковими.

Відповідно до ст.ст. 16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27.01.2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності аж 80%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою зміни у буденному житті позивача та докладення до звичного способу життя додаткових істотних зусиль, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у 120 000 грн, зважаючи на стан здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності позивача, його часткову можливість вести активний спосіб життя, у зв`язку з чим йому були спричинені моральні страждання, правомірно застосував принцип розумності, виваженості та справедливості, не є завищеним та не призведе до збагачення позивача, ставлячи відповідача у скрутне матеріальне становище.

Аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц, та Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №332/2120/20.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування апелянтом встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних у справі, а також засновуються на власній інтерпретації обставин справи, а тому колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та зазначає, що обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, вже були предметом розгляду судом першої інстанції і судом надано на ці доводи вичерпну відповідь.

Колегія суддів наголошує, що апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 377 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна