Справа № 307/5337/23
Провадження № 2/307/939/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Стецюк М.Д., секретар судового засідання Цех Г.М., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Закарпатської обласної прокуратури Варги І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Позовні вимоги мотивував тим, що 08 серпня 2017 року старшим слідчим СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції Моничем І.В. йому повідомив про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, відомості про дане правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 травня 2017 року за №0000040. Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2020 року його визнано невинним на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеності, що в його діях є склад кримінального правопорушення і виправдано. Після порушення щодо нього кримінального провадження за ст. 366-1 КК України йому завдано значної моральної шкоди. Стреси, нервові переживання, психологічний дискомфорт, різного роду тиск на нього, викликані незаконними діями посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, призвели до того, що в нього різко погіршилось здоров`я. Внаслідок протиправних дій органів слідства він став інвалідом ІІІ групи. Однак не зважаючи на те, що вироком Тячівського районного суду Закарпатської області його виправдано, прокурором Тячівської окружної прокуратури була подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційний суд навіть не розпочав апеляційний розгляд справи, оскільки працівники прокуратури не з`являлися у судове засідання. Звертає увагу, що протягом більше двох років справа знаходилась на розгляді апеляційного суду і лише 17 листопада 2022 року постановою апеляційного суду у зв`язку з відкликанням апеляційної скарги прокурором, провадження було закрито. Розгляд справи в апеляційному суді також потяг за собою з його боку не мало моральних страждань та матеріальних витрат. Оскільки справа щодо його невинуватості могла бути розглянута і вирок Тячівського районного суду Закарпатської області міг набрати законної сили. Звертає увагу, що він понад 30 років працював в системі місцевого самоврядування та органів державної служби, є відомою особою в районі. Обирався депутатом Тячівської районної ради, а також чотири рази обирався сільським головою с. Грушово, Указом Президента України нагороджений орденом «За заслуги» ІІІ ступеня, розпорядженням голови ОДА нагороджений відзнакою «За Розвиток Регіону». Посадові особи досудового слідства та прокуратури своїми неправомірними дія спаплюжили роки попередньої бездоганної роботи. Йому неодноразово доводилося пояснювати родині, колегам, чому проти нього було порушено кримінальне провадження, роз`яснювати оточуючим, що в його діях немає вини, а є лише упереджене ставлення посадових осіб досудового слідства та прокуратури, ігнорування ними Конституції та Законів України. І найголовніше, що вже ніколи ніхто не відновить - це є стан його здоров`я. Зараз йому щоденно доводиться приймати ліки. Незаконними діями працівників СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області та Тячівської прокуратури, йому завдано моральної шкоди, пов`язаної з незаконним пред`явленням обвинувачення, яку він оцінює сумою 2 000 000 гривень 00 копійок.

Зазначає, що моральна шкода завдана йому лише з підстав ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за період з 31 травня 2017 року по 17 листопада 2022 року, становить 361 800 гривень 00 копійок. Стверджує, що йому завдано значну матеріальну шкоду, яка виразилася у тому, що з часу порушення кримінального провадження минуло понад п`ять років. Крім того, матеріальна шкода пов`язана з витратами на проїзд у м. Тячів та м. Ужгород для участі у заходах досудового слідства, в судових засіданнях та тривалим постійним лікуванням. Загальний розмір матеріальної шкоди складає щонайменше 50 000 гривень.

Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн. та матеріальної шкоди 50 000,00 грн.

21 листопада 2023 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області, позовну заяву залишено без руху та визначено позивачу строк для усунення недоліків.

30 листопада 2023 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

14 грудня 2023 року представником відповідача Закарпатської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в частині відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю, а в частині стягнення майнової (матеріальної) шкоди - провадження закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Посилаючись на те, що позивачем не підтверджено заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 гривень належними та допустимими доказами у розумінні приписів Цивільного процесуального кодексу України, якими зокрема можуть бути: висновок експерта психолога та/або судово-медичної експертизи, які б достовірно встановили глибину та інтенсивність його моральних страждань, а також той факт, що наявні у нього захворювання прямо пов`язані із перебуванням його під слідством та судом, виникли саме під час кримінального переслідування у цьому кримінальному провадженні, або загострилися внаслідок такого переслідування. Позивач не долучає жодних доказів, які б підтверджували настання вищевказаних негативних наслідків (в тому числі висновків експертиз щодо стану здоров`я) та не зазначає у чому полягають погіршення стану здоров`я, негативний вплив на звичайний ритм життя. При цьому зміст позовних вимог наповнений тільки обставинами з кримінального провадження. У позовній заяві ОСОБА_1 наводить ряд обставин, якими він мотивує розмір компенсації моральної шкоди. Разом з тим, позивач жодним чином не обґрунтовує, якими саме доказами доводяться обмеження, яких він зазнав під час розслідування та судового розгляду кримінального провадження щодо погіршення життєвих зв`язків, тощо. Крім того, звертає увагу на те, що відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. З огляду на викладене, розмір компенсації моральної шкоди, який просить стягнути ОСОБА_1 , є завищеним та не підтверджений належними доказами. Крім того, не підлягає розгляду судом питання відшкодування майнової шкоди у розмірі 50 000,00 гривень, заявленої позивачем, оскільки визначення її розміру належить до компетенції органу слідства. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, витрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. З огляду на викладене, провадження у даній справі, в частині стягнення майнової (матеріальної) шкоди необхідно закрити на підставі п.1 ч. 1ст. 255 ЦПК України. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю, а в частині стягнення майнової (матеріальної) шкоди - провадження закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

18 грудня 2024 року представником відповідача Державної казначейської служби подано відзив, відповідно до якого у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Обґрунтовує тим, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Отже, у цій справі відповідачем повинна бути зазначена держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є орган, який заподіяв шкоди та Казначейство (яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює стягнення коштів з державного бюджету). Проте згідно заявленого позову відповідачем є Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, а співвідповідачами визначено Закарпатську обласну прокуратуру та Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, що в свою чергу не відповідає суб`єктності складу учасників спору такого роду. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Оскільки, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів та брати участь у справі в якості відповідача.

Щодо права позивача на відшкодування шкоди за рахунок держави зазначає, що докази позивача не підтверджують завдання йому будь-якої моральної шкоди, так як відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача. У свою чергу, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, посилання позивача на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди не знаходить свого підтвердження ні в тексті позовної заяви, ні в додатках до неї.

Щодо невірного способу встановлення захисту прав позивача. Відповідно до норм Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, та зважаючи на вимоги Порядку ведення претензійно - позовної роботи в Державній казначейській службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Казначейства від 02.10.2023 № 248, Казначейство звертає увагу, що формулювання позовних вимог «Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України...» є помилковим. Таким чином, по-перше, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи; по-друге, якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Враховуючи вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

18 грудня 2023 року від відповідача Головного управління національної поліції в Закарпатській області до суду надійшов відзив, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Посилаючись на те, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Позивач жодним чином не довів завдання йому моральної шкоди, внаслідок діяльності посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, не надав належних доказів, у відповідності до ст. 81 ЦПК, де визначено, що кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивачем не підтверджено заподіяно йому моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 гривень належними та допустимими доказами у розумінні приписів ЦПК України, якими зокрема можуть бути: висновок експерта психолога або медичної експертизи, які б достовірно встановили глибину та інтенсивність моральних страждань, а також факт того що наявні в нього захворювання прямо пов`язані із перебуванням його під слідством та судом, виникли саме під час кримінального переслідування у цьому кримінальному провадженні, або загострилися в наслідок переслідування. У позовній заяві ОСОБА_1 наводить ряд обставин, якими він мотивує розмір компенсації моральної шкоди.

Разом з тим, позивач жодним чином не обґрунтовує, якими саме доказами доводяться обмеження, яких він зазнав під час розслідування та судового розгляду кримінального провадження щодо погіршення життєвих зв`язків, тощо. Крім того варто зазначити, що стосовно позивача запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався.

Визначаючи розмір відшкодування, суд повинен керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Оскільки відсутній прямий зв`язок між наданими доказами та обставинами справи підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди не має. Крім того не підлягає розгляду судом питання відшкодування майнової шкоди у розмірі 50 000 гривень, оскільки визначення її розміру належить до компетенції органів слідства в межах кримінального провадження. В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що у позивача виникло право та підстави на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначені Законом України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Докази заподіяння позивачу відповідачем матеріальної шкоди в матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

25 січня 2024 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача Закарпатської обласної прокуратури Варга І.В. у судовому засіданні щодо позову заперечував, з підстав, наведених у відзиві та просив в задоволенні позову відмовити.

Представники відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління національної поліції в Закарпатській області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 31 травня 2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000040 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000040, який міститься в матеріалах оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України (справа №307/2014/17, провадження 1-кп/307/85/20), вбачається, що повідомлення про підозру ОСОБА_1 було вручено 09 серпня 2017 року.

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2020 року, який набрав законної сили 17 листопада 2022 року, в справі №307/2014/17 (провадження №1-кп/307/85/20) ОСОБА_1 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, визнано невинним на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, і виправдано (а.с.5-7).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, апеляційне провадження 11-кп/4806/842/20 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської місцевої прокуратури Варги І.В. на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2020 року щодо ОСОБА_1 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, - закрито (а.с.13-14).

За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 532 КПК України, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення ,якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 09 серпня 2017 року до 17 листопада 2022 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто постановлення Закарпатським апеляційним судом ухвали, якою апеляційне провадження закрито.

Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Таким чином позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

Станом на час розгляду вказаної справи, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить 7100 грн.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 9 вказаної вище постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд не приймає до уваги заперечення представників відповідачів щодо недоведеності моральної шкоди, завданої позивачу, з огляду на тривалість перебування останнього під слідством і судом, погіршенням його стану здоров`я, негативний вплив на звичайний ритм життя, зниження його авторитету в суспільстві.

Порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається із значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними витратами. Кримінальне переслідування, яке відбувалося з обвинувальним ухилом не може не вносити коректив до звичного життєвого укладу особи, які не завжди носять позитивний характер.

Моральні страждання позивача були пов`язані з тривалим досудовим слідством та судовим розглядом, внаслідок цього у нього погіршився стан здоров`я і він повинен приймати ліки, за рахунок дій посадових осіб досудового слідства та прокуратури було зниження престижу та ділової репутацію попередніх років роботи позивача.

Таким чином, враховуючи час незаконного перебування під слідством та судом позивача, а саме з 09 серпня 2017 по 17 листопада 2022 року, що становить 63 календарні місяців, а також розмір мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» складає 7100 грн., моральна шкоди заподіяна позивачу не може бути меншою 447 300,00 грн.

Отже, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020р. у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007р.).

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015р. у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017р. у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017р. у справі № 6-501цс17.

Крім того, завдання моральної шкоди призвело до погіршення стану здоров`я позивача, що підтверджується виписками №10821 від 10 листопада 2017 року, №6381 від 22 червня 2018 року, №5743 від 03 грудня 2018 року. Внаслідок цього, позивач став інвалідом ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ № 0004136 від 19 лютого 2019 року.

Відтак, розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, суд приходить до висновку, що на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн., за порушення кримінальної справи, пред`явлення обвинувачення, довготривалий розгляд справи, враховуючи характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмір 50000 грн., які позивач витратив на проїзд у м. Тячів та м. Ужгород для участі у заходах досудового слідства, в судових засіданнях та на лікуванням то вони не підлягають задоволенню, оскільки такі не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Позивачем, не надано жодного доказу понесення цих витрат (квитків на проїзд, квитанцій, чеків про оплату ліків, тощо).

Крім того, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить стягнути кошти з Держави України в особі Державної казначейської служби України. Проте, суд звертає увагу на наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та постановах Верховного Суду від 9 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21), від 23 лютого 2022 року у справі № 757/23994/20-ц (провадження № 61-8349св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 464/5200/19 (провадження № 16304св21).

За усіх вищевказаних обставин, з метою належного захисту прав позивача та виконання рішення суду, позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Відповідач: Закарпатська обласна прокуратура, адреса місцезнаходження: 88000 м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 А, Закарпатської області, .

Відповідач: Головне управління національної поліції в Закарпатській області, адреса місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, Закарпатської області, .

Повний текст рішення складено 05 квітня 2024 року.

Суддя М.Д. Стецюк