Провадження № 2/760/5754/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2024 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання Гуцало М.В.,

позивача - ОСОБА_1 (особисто, посвідчення);

представника позивача - ОСОБА_2 (ордер від 08.01.2024),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника (для листування): АДРЕСА_2 ; e-mail представника: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

05.12.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом представника позивача, датована 16.11.2023, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача: основний борг за борговою розпискою у розмірі 33 000,00 доларів США, що на дату звернення з позовною заявою згідно офіційного курсу КБУ долару до гривні складає 1 196 721,90 грн; за порушення умов виконання зобов`язання за борговою розпискою 3% річних, тобто 1 049 доларів США 67 центів, що згідно офіційного курсі НБУ долара США до гривні на дату звернення до суду з позовом складає 38 065,55 грн; а також усі судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, в т.ч. витрати на професійну правничу допомогу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви було визначено суддю Кушнір С.І.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.12.2023 відповідну позовну прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі було призначено на 09.04.2024.

Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 683 від 03.04.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді Кушнір С.І., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Новим складом суду підготовче засідання у справі було призначено на 06.06.2024.

Враховуючи неявку відповідача та/або його представника у підготовче засідання та клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням копії позову, 06.06.2024 підготовче засідання було відкладено на 11.07.2024.

У зв`язку з клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, 11.07.2024 підготовче засідання було перенесено на 18.07.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.07.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 10.10.2024.

У судове засідання, призначене на 10.10.2024 з`явились тільки позивач та його представник.

Відповідач у справі та/або його представник у судове засідання, призначене на 10.10.2024 не з`явився.

Будь-яких заяв/клопотань від відповідача, в т.ч. в порядку ч. 3 ст. 131 ЦПК України, станом на момент проведення судового засідання не надійшло.

Про дату та час судового засідання відповідач був повідомлений належним чином шляхом: направлення ухвали від 18.04.2024 та повістки суду на останню відому адресу реєстрації, яка зазначалась відповідачем в заявах поданих до суду (а.с. 64, 82), розміщення ухвали від 18.07.2024 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/121504813), розміщення оголошення для відповідача на офіційному сайті судової влади (а.с. 110), а також направлення відповідного повідомлення на номер телефона (а.с. 114).

У судому засіданні 10.10.2024 позивач та його представник підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України.

Обґрунтування позову

В обґрунтування позову вказується, що у січні 2021 року після новорічних свят відповідач звернувся до позивача з проханням допомогти, а саме надати на короткий строк грошові кошти у борг, оскільки мав певні фінансові зобов`язання.

Зазначається, що позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 33 000 доларів США, на короткий строк, без нарахування відсотків за користування грошовими коштами.

При цьому, зауважується, що відповідач написав боргову розписку 22.01.2022, що містить істотні умови для такого виду правочину відповідно до чинного законодавства України щодо надання грошових коштів у позику (борг).

У позові стверджується, що відповідно до умов боргової розписки останнім днем повернення позики було 01.02.2021.

Звертається увага на те, що вказану розписку відповідач писав у присутності ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .

Зі слів позивача, довгий час тривали перемовини щодо повернення боргу за розпискою, спочатку були зустрічі, потім різного роду смс (текстові та голосові), а надалі відповідач взагалі перестав виходити на зв`язок за відомими номерами телефону.

Позивач вказує, що направляв відповідачу претензії, які з невідомих йому причин останній не забрав, а 07.09.2023 його представником був направлений лист за вих. № 10/1-ПД-СЛ від 06.09.2023 про повідомлення про початок досудового врегулювання спору про невиконані боргові зобов`язання у розмірі 33 000 доларів США, яку відповідач відмовився забирати з пошти.

Таким чином, за твердженнями позивача, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 34 049 доларів США 67 центів, з яких: 33 000 доларів США - основний борг; 1 049 доларів США 67 центів - 3% річних.

Щодо правової позиції відповідача

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

При цьому, суд враховує, що жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмету спору.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

За змістом наявної в матеріалах справах копії розписки від 22.01.2021 за підписом ОСОБА_3 (а.с. 9), вказано наступне (далі - мовою оригіналу):

«Я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Паспорт серии НОМЕР_4 , выдан 22 августа 2014 г. Броварським РВ Управление ДМС Украины в Киевской обл.

Проживающий по адресу АДРЕСА_5 .

Получил денежные средства 33 тысячи у.е. США (тридцать три тысячи доларов США) от ОСОБА_5 , права ААВ 108675 от 05.11.2007.

Обязуюсь отдать денежные средства в полном обьеме (33 тысячи у.е. США) до 01.02.2021 года.

Расписка написана мной собственноручно без давления третих лиц.»

Як вбачається з матеріалів справи позивач направляв відповідачу претензію щодо невиконання боргового зобов`язання від 19.09.2022 (а.с. 10-12).

Разом з тим, адвокатом Липівською А.О. відповідачу був направлений лист за вих. № 10/1-ПД-СЛ від 06.09.2023 про повідомлення про початок досудового врегулювання спору про невиконані боргові зобов`язання у розмірі 33 000 доларів США (а.с. 13-18).

На підтвердження позовних вимог позивачем також до матеріалів позовної заяви долучено копії: паспорту та картки платника податків ОСОБА_3 (а.с. 6-7); посвідчення водія ОСОБА_1 (а.с. 8); адвокатського запиту вих № 10/1-ПД від 19.10.2023 (а.с. 19-20); відповіді ДМС України від 26.10.2023 (а.с. 21-22); відповіді Головного сервісного центру МВС від 23.10.2023 (а.с. 23-24); інформаційної довідки № 351291363 від 20.10.2023 (а.с. 27-33); договору купівлі-продажу квартири від 12.01.2021 (а.с. 34-35).

У судовому засіданні 10.10.2024 позивачем було надано, а судом оглянуто оригінали розписки від 22.01.2021.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23):

«Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14».

У межах справи, що є предметом розгляду, відповідачем у справі ( ОСОБА_3 ) факт підписання боргової розписки не оспорювався, наявна в матеріалах справи копія розписки та оглянутий судом безпосередньо в судовому засіданні оригінал такої розписки під сумнів не ставився, обставина неповернення визначеної в ній суми коштів не заперечувалась.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 № 913/618/21, у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Позивачем у справі, що є предметом розгляду, доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру.

При цьому, відповідач доводів позивача про вказану суму заборгованості не спростував, контррозрахунку не зробив, доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості та/або її повного чи часткового погашення в ході судового розгляду справи не надав.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики у визначений сторонам строк, а відтак позовна заява в цій части підлягає задоволенню.

При цьому, при винесенні рішення, суд бере до уваги, що зобов`язання між сторонами були визначені в доларах США.

Про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Водночас, судом враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) викладено правову позицію про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (суми боргу в іноземній валюті з визначенням еквівалента суми боргу в національній валюті), внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово.

Разом з тим, суд враховує, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Крім того, суд бере до уваги що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено наступне:

«Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.»

Вбачається, що сума грошових коштів, за борговою розпискою від 22.01.2021, відповідачем не повернута, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму неповернутої заборгованості.

Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він здійснений арифметично вірно і не спростований відповідачем.

Таким чином, вимога про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 049 доларів США 67 центів також підлягає задоволенню.

Щодо судового збору

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 12 347,88 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією № 9325-6581-6036-3287 від 01.12.2023 (а.с. 5).

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 347,88 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 5).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника (для листування): АДРЕСА_2 ; e-mail представника: ІНФОРМАЦІЯ_2 ):

- 33 000 доларів США (тридцять три тисячі доларів США) заборгованості за борговою розпискою від 22.01.2021;

- 1 049 доларів США 67 центів (одна тисяча сорок дев`ять доларів США шістдесят сім центів) 3 % річних;

- 12 347,88 грн (дванадцять тисяч триста сорок сім тисяч гривень вісімдесят вісім копійок) судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич

Дата складення повного судового рішення: 15.10.2024