Номер провадження: 22-ц/813/1898/24
Справа № 522/8297/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області

апелянт ОСОБА_2

представник апелянта - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шкоди Віри Миколаївни, в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеса від 08 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Салтан Л.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

06.07.2022 року позивачка звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою Головного управління Національної поліції в Одеській області про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням.

В обгрунтування своєї позовної заяви посилається на те, що 16.07.2007 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера 1-ї категорії фінансової частини спеціального батальйону судової міліції «Грифон» при ГУМВС України в Одеській області.

У зв`язку з відсутністю у позивачки власного житла, їй була надана кімната в гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний гуртожиток знаходиться на балансі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

З 2007 р. ОСОБА_1 почала постійно проживати зі своїм сином ОСОБА_4 , 1998 року народження у кімнаті № НОМЕР_1 цього гуртожитку .

28.10 2015 року позивачка, яка у той час працювала на посаді начальника відділення - головного бухгалтера відділення фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку батальйону патрульної служби ОМУ ГУМВС України, була звільнена по ст.40 п.1 КЗпП України, зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Після звільнення ОСОБА_1 уклала з наймодавцем - Головним управлінням Національної поліції в Одеській області Договір найму житлового приміщення від 01.01.2017 р. та разом з сином ОСОБА_5 продовжувала проживати в кімнаті № 163 гуртожитку.

У березні 2018 року відповідач поставив питання про правомірність проживання позивачки в гуртожитку, після чого ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я заступника ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , виразивши свою незгоду з її виселенням з кімнати гуртожитку, посилаючись на те, що була звільнена за скороченням штатів по ст.40 п.1 КЗпП України.

04.10.2018 року Головне управління Національної поліції в Одеській області видало ОСОБА_1 Ордер № 092 на право заняття із сім`єю з 2-х осіб жилої площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 10,6 кв. метрів. Ордер видано на підставі рішення комісії з розподілу житла у гуртожитках ГУНП від 23.03.2018 р.

З 2007 року, тобто з моменту вселення в кімнату № 163 гуртожитку, позивачка утримувала дане житло у належному стані, оплачувала комунальні та інші платежі за квартиру, приймала участь у витратах на утримання та збереження даного нерухомого майна. Ніякої заборгованості зі сплати комунальних платежів не існує (копії квитанцій, що підтверджують оплату усіх необхідних платежів додаються).

30.04.2020 р. ОСОБА_1 уклала Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу строком на 3 роки.

Згідно з Довідкою № 818 від 22.07.2021 р., молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військової службі у військовій частині НОМЕР_2 . Дана частина є бойовою та дислокується за межами міста Одеси (ООС).

25.06.2021р. ОСОБА_1 дізналася про виселення з кімнати № 163 від сусідки по гуртожитку, яка повідомила у телефонної розмові про те, що особисті речі позивачки (одяг, меблі, книги, канцелярське приладдя, посуд та інш.) були винесені з її кімнати працівниками ГУНП, а замки від вхідних дверей її кімнати поміняні.

Про майбутнє виселення з своєї кімнати ОСОБА_1 завчасно попереджена відповідачем не була, вона знаходилася в цей час на військовій службі при виконанні своїх обов`язків. Судового рішення про виселення ОСОБА_1 - не існує.

Пізніше виявилося, що відповідно до Протоколу № 2 від 09.06.2021 р. засідання комісії Головного управління Національної поліції в Одеській області з розподілу житлової площі в гуртожитках, ОСОБА_1 була виселена із займаної кімнати з метою надання даної кімнати іншим особам.

Скориставшись відсутністю ОСОБА_1 в Одесі, співробітники ГУНП самовільно, без рішення суду зламали замки від вхідних дверей кімнати № НОМЕР_1 , винесли речі позивачки з кімнати, порушивши право ОСОБА_1 на проживання в цій кімнаті, у зв`язку з чим вона звернулась до відділу поліції № 1 ГУНП в Одеській області щодо безпідставного виселення з кімнати № 163 гуртожитку.

Позивачка отримала відповідь про те, що факти, викладені в заяві, відносяться до цивільно-правових та вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій ОСОБА_1 позбавлена охоронюваного законом права користуватися житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 08 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, оскільки вселилася до спірної кімнати на законних підставах.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла чи реєстрації за нею права власності на житло.

Відповідачем не надано доказів того, що він звертався до позивачки з вимогою про виселення в добровільному порядку та не надано рішення суду про її виселення з даної кімнати у разі відсутності добровільної згоди.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Шкода В.М. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2023 та ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Вказує, що ОСОБА_2 звертається до апеляційного суду із апеляційною скаргою, виходячи з того, що оскаржуваним рішенням порушується його право на користування кімнатою АДРЕСА_3 на умовах наймача.

Апелянт не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції від 08.02.2023 та вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а тому підлягає скасуванню у повному обсязі.

Так, ОСОБА_2 проживає із своєю сім`єю за адресою в АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 98, виданого 19.07.2021 року відповідно до рішення комісії з розподілу житла у гуртожитках ГУНП від 02.07.2021 року.

У справі № 522/8297/22 прийнято рішення буз участі особи, а саме ОСОБА_2 , права та обов`язки якого вирішено таким рішенням суду.

Заявник вважає, що його участь у зазначеній справі є обов`язковою, враховуючи, що питання у зазначеній справі йшлося саме про кімнату АДРЕСА_4 ., в якій він проживає із своєю сім`єю.

Враховуючи, що справу № 522/8279/22 розглянуто без участі особи, яка фактично на законних підставах проживає в кімнаті АДРЕСА_3 , рішення суду від 08.02.2023 року підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скаржником у відповідності зазначених норм доведено повністю факт того, що оскаржуване рішення суду у справі № 522/8297/22 порушує право апелянта на користування кімнатою АДРЕСА_3 , а тому рішення суду підлягає скасуванню.

З огляду на викладене вище, апелянт вважає, що необгрунтована оцінка щодо належності наданих позивачкою доказів на підтвердження своїх доводів, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, як наслідок є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2023 року у справі № 522/8279/22 з урахуванням вимог ст. 376 ЦПК України.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання , клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надійшло, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК не перешкоджає судовому розгляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертається до апеляційного суду із апеляційною скаргою, виходячи з того, що оскаржуваним рішенням порушується його право на користування кімнатою АДРЕСА_3 на умовах наймача.

Так, ОСОБА_2 проживає із своєю сім`єю за адресою в АДРЕСА_1 у кімнаті № НОМЕР_1 на підставі ордеру № 98, виданого 19.07.2021 року відповідно до рішення комісії з розподілу житла у гуртожитках ГУНП від 02.07.2021 року.

У справі № 522/8297/22 прийнято рішення без участі особи, а саме ОСОБА_2 , права та обов`язки якого вирішено таким рішенням суду.

Апеляційний суд вважає, що його участь у зазначеній справі є обов`язковою, враховуючи, що питання у зазначеній справі йшлося саме про кімнату АДРЕСА_4 , в якій він проживає із своєю сім`єю.

Враховуючи, що справу № 522/8279/22 розглянуто без участі особи, яка проживає в кімнаті АДРЕСА_3 , рішення суду від 08.02.2023 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням слід задовольнити з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що 16.07.2007 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера 1-ї категорії фінансової частини спеціального батальйону судової міліції «Грифон» при ГУМВС України в Одеській області, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 .

У зв`язку з відсутністю у позивачки власного житла, їй була надана кімната в гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний гуртожиток знаходиться на балансі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, що підтверджується Рішенням Одеської міської ради № 855-V від 26.01.2007 р. «Про надання згоди на передачу з комунальної власності територіальної громади м. Одеси до державної власності гуртожитків, розташованих у м. Одесі за адресами: вул. Ак. Філатова, 70, АДРЕСА_1 .

З 2007 р. ОСОБА_1 почала постійно проживати зі своїм сином ОСОБА_4 , 1998 року народження у кімнаті № НОМЕР_1 цього гуртожитку, що не заперечувалось сторонами.

28.10 2015 року позивачка, яка у той час працювала на посаді начальника відділення - головного бухгалтера відділення фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку батальйону патрульної служби ОМУ ГУМВС України, була звільнена по ст.40 п.1 КЗпП України, зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, що підтверджується Витягом з наказу начальника Головного Управління МВС України в Одеській області № 882 о/с від 28.10.2015 р..

Після звільнення ОСОБА_1 уклала з наймодавцем - Головним управлінням Національної поліції в Одеській області Договір найму житлового приміщення від 01.01.2017 р. та разом з сином ОСОБА_5 продовжувала проживати в кімнаті № 163 гуртожитку.

У березні 2018 року відповідач поставив питання про правомірність проживання позивачки в гуртожитку, після чого ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я заступника начальника ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , виразивши свою незгоду з її виселенням з кімнати гуртожитку, посилаючись на те, що була звільнена за скороченням штатів по ст.40 п.1 КЗпП України , що підтверджується копією заяви вх. № 17-Б від 03.04.2018..

04.10.2018 року Головне управління Національної поліції в Одеській області видало ОСОБА_1 Ордер № 092 на право заняття із сім`єю з 2-х осіб жилої площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 10,6 кв. метрів. Ордер видано на підставі рішення комісії з розподілу житла у гуртожитках ГУНП від 23.03.2018 р.

30.04.2020 р. ОСОБА_1 уклала Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу строком на 3 роки.

Згідно з Довідкою № 818 від 22.07.2021 р., молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військової службі у військовій частині НОМЕР_2 . Дана частина є бойовою та дислокується за межами міста Одеси (ООС).

Починаючи з 02.11.2020 у різний час доби комендант відділу комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Одеській області періодично відвідував кімнату АДРЕСА_3 . Під час здійснених перевірок кімната знаходилась у зачиненому стані, двері ніхто не відчиняв, світло не горіло та інших ознак проживання не було встановлено.

02.11.2020 комендантом в присутності двох свідків було опечатано кімнату, тому що в ній ніхто не проживав, про що складено відповідний акт. У період часу з 02.11.2020 по 25.06.2021 кімната знаходилась в опечатаному стані, що підтверджувалось цілісністю опечатки.

Про кожне відвідування кімнати, комендантом складалась доповідна записка на ім`я керівника, а кожного місяця складався Акт про не проживання особи у гуртожитку ГУНП в Одеській області за участю свідків.

З приводу наявної заборгованості за комунальні послуги та тривалого не проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_3 , питання щодо виселення ОСОБА_1 з гуртожитку було винесено на розгляд комісії по розподілу житла у гуртожитках ГУНП в Одеській області.

Так, 09.06.2021 на порядок денний засідання комісії по розподілу житла у гуртожитках ГУНП в Одеській області винесено питання про комісійне відкриття кімнат у гуртожитку, які на даний час закриті. За результатами розгляду цього питання, члени комісії одноголосно проголосували за виселення ОСОБА_1 із займаної кімнати та комісійне розкриття кімнати з метою надання іншим особам (співробітникам ГУНП в Одеській області), що потребують житла. Прийняте рішення відображено у протоколі № 2 засідання комісії ГУНП в Одеській області з розподілу житлової площі в гуртожитках від 09.06.2021.

У свою чергу, рішення про виселення ОСОБА_1 прийнято з наступних підстав, а саме:

- відповідно до розділу 4 Положення про гуртожитки ГУНП, ОСОБА_1 використовувала кімнату не за призначенням та не оплачувала за проживання в ній, а також після закінчення дії договору найму житлового приміщення не укладено між ОСОБА_1 та Головним управлінням оновленого договору.

- відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу Української PCP ОСОБА_1 використовувала кімнату не за призначенням.

- згідно ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу Української PCP, тому що ОСОБА_1 не проживала в кімнаті понад 6 місяців.

- згідно положень укладеного перед вселенням до гуртожитку типового договору, за використання кімнати не за призначення та не проживання в ній більше 6 місяців, надано право дострокового розірвання договору і примусового виселення із гуртожитку.

25.06.2021 о 11 год. 00 хв. у присутності понятих було здійснено комісійне відкриття кімнати АДРЕСА_3 , після чого здійснено опис наявного майна, яке належним чином упаковано в пакети, опечатано та переміщено для зберігання у підсобне приміщення, про що складено Акт примусового відкриття кімнати та обстеження. При цьому, після комісійного відкриття кімнати також було встановлено, що кімната знаходилась в антисанітарному ставні, у тому числі, на стінах і стелях наявне павутиння, посуд забруднений, на стінах багато плісняви, на меблях багато пилу, речі розкидано по кімнаті та в кімнати стояв неприємний запах.

25.06.2021р. ОСОБА_1 дізналася про виселення з кімнати № 163 від сусідки по гуртожитку, яка повідомила у телефонної розмові про те, що особисті речі позивачки (одяг, меблі, книги, канцелярське приладдя, посуд та інше) були винесені з її кімнати працівниками ГУНП, а замки від вхідних дверей її кімнати поміняні, у зв`язку з чим вона звернулась до відділу поліції № 1 ГУНП в Одеській області щодо безпідставного виселення з кімнати № 163 гуртожитку.

Позивачка отримала відповідь про те, що факти, викладені в заяві, відносяться до цивільно-правових та вирішуються в порядку цивільного судочинства, що підтверджується копією Листа відділу поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 02.08.2021 р. № 60.1/7133.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з положеннями статті 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 130 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Норми частин другої статті 128 Житлового кодексу України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 Житлового кодексу України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення.

Як визначено пунктом 6 розділу І Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області, розташований за адресою: вул. Академіка Філатова, 72, м. Одеса, виселення з гуртожитку здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу України.

Разом з тим, п.1 розділу ІV цього положення передбачено примусове виселення наймача та членів його сім`ї з підстав не використання за призначенням наймача та членами його сім`ї наданого їм житлового приміщення більш ніж 6 місяців, а також передача житла на користь особи, якій комісією не надано згоди на проживання; прострочення оплати за користування приміщенням та комунальні послуги понад 3 місяці.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 Житлового кодексу України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

На підставі частин 1-3 статті 132 Житлового кодексу України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, як регламентує стаття 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Таким чином норми зазначеного положення щодо виселення з гуртожитку суперечить вимогам ст. ст..124,125, 132 Житлового кодексу.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див.,серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00,п.36,ECHR2004-ХІ.Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання управо на повагу до житла (див.,серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р.у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» (Mc Cann v. The United Kingdom),заява №19009/04,п.50),п.п.40,41вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічного висновку прийшов у своїй постанові Верховний суд у справі № 592/345/17 від 25.08.2020 року.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, оскільки вселилася до спірної кімнати на законних підставах, що не оспорюється учасниками справи.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідачем не надано доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла чи реєстрації за нею права власності на житло. Доводи апелянта про те, що судом необгрунтована оцінка щодо належності наданих позивачкою доказів на підтвердження своїх доводів, що мають значення для справи на думку колегії є неконкретизована апелянтом , що позбавляє судову колегію можливості належної перевірки зазначених доводів.

Відповідачем не надано доказів того, що він звертався до позивачки з вимогою про виселення в добровільному порядку та не надано рішення суду про її виселення з даної кімнати у разі відсутності добровільної згоди.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 1 статті 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд вважає, що позов слід задовольнити.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Шкоди Віри Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеса від 08 лютого 2023 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (м. Одеса, вул.. Ак. Філатова, 15А) про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням - задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , кімната №163

Визнати за ОСОБА_1 право на користування кімнатою АДРЕСА_3 на умовах наймача.

Вселити ОСОБА_1 до кімнати АДРЕСА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко