ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8102/24 Справа № 185/3815/24 Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Лісневського Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позову посилався на те, що він тривалий час працював на підприємствах відповідача з повним робочим днем під землею та отримав хронічні професійні захворювання. Висновком МСЕК йому встановлено 55 % втрати професійної працездатності із встановленням 3 групи інвалідності. Оскільки з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він отримав професійні захворювання, внаслідок яких зазнав невідновного ушкодження здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його турбує постійний біль у грудях, йому важко ходити та дихати, він вимушений постійно проходити лікування, що призводить до істотного порушення душевної рівноваги, викликає постійний стрес та депресію, відчуття тривоги та дратівливості, негативні зміни у його житті є незворотними, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 110000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь відшкодування моральної шкоди 70000 грн. у два щомісячні платежі по 35 000 грн. кожен з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Зазначено, що сума моральної шкоди підлягає оподаткуванню. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4 772,73 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Лісневський Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 110 000 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачеві встановлено 55% втрати професійної працездатності із встановленням 3 групи інвалідності та до стягнення підлягає саме сума у розмірі 110 000 грн. Наголошує на тому, що підстави для розстрочення виконання рішення відсутні.

09 серпня 2024 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вказує що позивачеві встановлено 30% втрати працездатності. Через те, що підприємство зазнає постійних атак з боку російської федерації, суд дійшов правильного висновку про розстрочення виконання рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 має 16 років 10 місяців трудового стажу на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

17 липня 2020 року Нестройний ІВ. був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (п.2 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 липня 2021 року, позивачу встановлений діагноз:1) хронічне обструктивне захворювання легень другої ст., (пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії), група В, ЛН другого ст.; 2) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху).

Цими ж актами встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого, недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту тощо. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурних підрозділів та керівників дільниць.

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 13 серпня 2021 року, позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності, з яких: 25% - ХОЗЛ, 5 % туговухість.

Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК від 13 листопада 2023 року позивачу встановлена третя група інвалідності та 55 % втрати працездатності, з яких: 40 %- ХОЗЛ, 15% - туговухість.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивач частково втратив професійну працездатність, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Враховуючи, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що професійні захворювання були набуті ним при виконанні трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань, оскільки позивач не має можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення моральної шкоди в розмірі 70 000 грн. у два щомісячні платежі по 35 000 грн., кожен, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Також суд вирішив питання відносно судових витрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням, втім не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди та із розстрочкою сплати моральної шкоди у два щомісячні платежі, з огляду на наступне.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

З аналізу змісту ст.1167 ЦК України вбачається, що підставами відповідальності за завдану моральну шкоду є наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина останнього. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі №212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Колегія суддів наголошує на тому, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

З матеріалів справи встановлено, що позивачу була заподіяна моральна шкода через погіршення стану його здоров`я у зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, його страждання носять постійний характер, а його здоров`я зазнало незворотні зміни, він втратив працездатність, та вимушений постійно проходити медичні обстеження, лікувальні процедури, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 13 серпня 2021 року, позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності, з яких: 25% - ХОЗЛ, 5 % туговухість. Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК від 13 листопада 2023 року позивачу встановлена третя група інвалідності та 55 % втрати працездатності, з яких: 40 %- ХОЗЛ, 15% - туговухість, безстроково.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не в повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи .

При визначені розміру компенсації позивачу моральної шкоди, спричиненої втратою здоров`я на виробництві, колегія суддів враховує ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і встановлення групи інвалідності, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що настали та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 110 000 грн..

Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки станом на 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 7100 грн., а сума стягнутої судом моральної шкоди в розмірі 110 000 грн. буде перевищувати чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (7 100 х 4 = 28 400 грн.) моральна шкода підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів".

Колегія суддів звертає увагу на те, що чинне законодавство визначає, що питання про відстрочку або розстрочку виконання може вирішуватися судом у порядку ст.267 ЦПК України судом, який ухвалив рішення, або після відкриття виконавчого провадження. Відповідно до статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

У зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення клопотання відповідача та розстрочення виконання рішення.

Враховуючи викладене, відповідно до ст.376 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду змінити, виклавши 2 абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 110000 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів". В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін, оскільки воно не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лісневського Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2024 року змінити, виклавши 2 абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 110000 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів".

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида