ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9602/24 Справа № 215/4511/24 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року, яке ухвалено суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 серпня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював на посаді машиніста бульдозеру в кар`єрі та на відвалах дільниці обслуговування та ремонту автошляхів Ганівського кар`єру хвостосховища, на час звільнення, у зв`язку із виходом на пенсію, загальний стаж його роботи на ПрАТ «ПівнГЗК» складав 35 років 01 місяць, у період з 04.02.1985 16.01.1989, 28.05.1992 04.08.2020.

Працюючи з 04.02.1985 по 16.01.1989 та з 28.05.1992 по 04.08.2020 машиністом бульдозера гірничотранспортного цеху №2 на ПрАТ «ПівнГЗК» ОСОБА_1 керував бульдозером при плануванні, будівництві та ремонті трас в кар`єрі, хвостосховищі та відвалах. Виконував технічне обслуговування бульдозера. Внаслідок недосконалості технологічного устаткування та процесу відкритого видобутку руди, підпав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації, шуму та пилу з вмістом діоксину кремнію від 10% до 70%.

Відповідно п. 7 до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2024 року, позивачу встановлено наступні професійні захворювання: вібраційна хвороби другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), з вираженими статико динамічними порушеннями хребта, стійким больовим та м`язово тонічним синдромами, нейродистрофією, у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого другого ступеня. Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) за класифікацією ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Зазначені вище хронічні професійні захворювання виникли з вини роботодавця.

Довідкою МСЕК серія 12 ААА № 130035 від 04.07.2024 року позивачу, первинно та безстроково, з 10.06.2024, встановлено 40 % втрати працездатності.

З вини ПрАТ «ПівнГЗК», яке порушило норми з безпеки праці та не забезпечило безпечних умов праці, позивачу спричинена моральна шкода.

Позивач протягом тривалого періоду часу звертається до медичних установ за медичною допомогою для покращення стану свого здоров`я, оскільки отримане професійне захворювання постійно його турбує.

У зв`язку із отриманим професійним захворюванням змінилось його життя, погіршилась його якість, що завдає йому моральних страждань.

Позивач скаржиться на задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний сухий кашель іноді з виділенням слизового харкотиння, важкість у грудній клітці, щоденні приступи задухи до 2-3 р.д., які змінюються інг. Беродуал, періодичний головний біль, запаморочення при підвищенні АТ, періодичний біль та обмеження рухів у поперековій ділянці, періодичну печію при погрішності у дієті, зниження зору, загальну слабкість.

У зв`язку з хворобою позивач змушений багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності. Під час лікування позивач змушений переносити біль, приймати велику кількість ліків, що підтверджується виписними епікризами з лікарень.

Позивач переживає з приводу приниження його честі та гідності, оскільки не має можливості за станом здоров`я сам все робити.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових податкових платежів.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» 2 000,00 грн. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У разі, якщо суд апеляційної інстанції прийде висновку про часткове скасування рішення суду і ухвалення у відповідній частині нового рішення або про його зміну стягнути суму відшкодування моральної школи у розмірі 50 000,00 грн., з утриманням з неї сум податків та обов`язкових платежів при її виплаті, згідно з законодавством, діючим на час виплати таких сум.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір моральної шкоди визначено без врахування конкретних обставин справи, засад розумності, виваженості й справедливості.

Суд першої інстанції не врахував суттєві обставини справи, на які відповідач посилався у відзиві на позовну заяву, не мотивував у судовому рішенні їх відхилення (врахування) та не застосував їх при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало виконання ним трудових обов`язків саме на ПрАТ «ПівнГЗК».

При цьому, судом залишено поза увагою, що позивач, у період з 30.01.1989 по 10.01.1992 працював машиністом бульдозера старанної артілі підприємства російської федерації, що підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 та Інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі у нього хронічного професійного захворювання, затвердженої 29.09.2023 начальником Південно Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Відповідач вважає, що тривала праця позивача на вказаному підприємстві мала негативний вплив на стан його здоров`я та позначилася на виникненні у нього професійних захворювань.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано наявність впливу шкідливих факторів на здоров`я позивача під час його роботи не на підприємстві відповідача, вказана обставина не врахована при визначенні розміру моральної шкоди.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), який набрав чинності 23 травня 2020 року внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Посилається на практику районних та апеляційних судів.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» - адвоката Ніколенка М.М., який підтримав доводи апеляційної скарги відповідача, просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 працював протягом 35 років та 1 місяця на ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с.11).

Працюючи, у періоди, з 04.02.1985 по 16.01.1989 та з 28.05.1992 по 04.08.2020 машиністом бульдозера гірничотранспортного цеху №2 на ПрАТ «ПівнГЗК» ОСОБА_1 керував бульдозером при плануванні, будівництві та ремонті трас в кар`єрі, хвостосховищі та відвалах. Виконував технічне обслуговування бульдозера. Внаслідок недосконалості технологічного устаткування та процесу відкритого видобутку руди, підпав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації, шуму та пилу з вмістом діоксину кремнію від 10% до 70%.

Відповідно п. 7 до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2024 року, позивачу встановлено наступні професійні захворювання: вібраційна хвороби другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений дисциркуляторною енцефалопатією, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), з вираженими статико динамічними порушеннями хребта, стійким больовим та м`язово тонічним синдромами, нейродистрофією, у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозом ліктьовиї та колінних суглобів (ПФ другого ступеня), остеоартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого другого ступеня. Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) за класифікацією ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Довідкою МСЕК серія 12 ААА № 130035 від 04.07.2024 року позивачу, первинно та безстроково, з 10.06.2024, встановлено 40 % втрати працездатності (25% вібраційна хвороба, 10% по ХОЗЛ, 5% хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість).

Відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2024 року, причинами виникнення хронічного професійного захворювання є: вібрація загальна, еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 70 дБ при ГДР 65 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітані норми виробничої загальної локальної вібрації»; пил переважно фіброгенної дії, концентрацію пилу з вмістом вільного діоксину кремнію від 10 до 70% у повітрі робочої зони перевищувала гранично допустиму в 2,5 разів та складала 5,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, згідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 14.07.2020 № 1596; шум, еквівалентний рівень шуму на 6 дБА перевищував допустимий рівень та складає 86 дБА при ГДР 80 дБА, згідно ДСН 3.3.6.037-99 «Державні санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку».

Відповідно до п. 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2024 року, надано висновок про наявність шкідливих умов праці на підставі інформаційної довідки умов праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння) від 29.09.2023 за № ПС/3.1/20645-23, підготовленої Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці та згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруження трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоровя України 08.04.2014 № 248, умови праці ОСОБА_1 : - за вмістом аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); - за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); за рівнем вібрації загальної до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); - за показниками важкості праці до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); - за показниками напруженості праці до 3 класу 2 ступеню (шкідливі). Загальна оцінка: умови праці відносяться до 3 класу 2 ступеню (шкідливі).

Згідно з виписками № 1160/284, № 942/190 стаціонарного хворого, позивач неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги, із скаргами на біль у шийному і поперековому відділах хребта, з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових , плечових і колінних суглобах, біль та заніміння кінцівок, загальну слабкість, задишку при фізичному навантаженні, кашель сухий, головний біль, запаморочення, коливання артеріального тиску, зниження слуху та памяті, оніміння в руках, підвищену мерзлякуватість, періодичні судоми в мязах ніг.

Згідно Довідки огляду МСЕК № 130035 Серія 12 ААА від 04 липня 2024 року позивачу встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, безстроково. Визначено потреби у лікуванні лікарськими засобами, виробами медичного призначення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Суд врахував тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача впродовж 16 років та 02 місяців, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності в розмірі 40%, безстроково. Суд також прийняв до уваги тяжкість та невідворотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу, висновком МСЕК № 130035 Серія 12 ААА від 04 липня 2024 року встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, безстроково, тобто, встановлено наявність пошкодження його здоров`я на виробництві, що надало позивачу право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року та ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 травня 2024 року, причинами виникнення хронічного професійного захворювання є: вібрація загальна, еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 70 дБ при ГДР 65 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітані норми виробничої загальної локальної вібрації»; пил переважно фіброгенної дії, концентрацію пилу з вмістом вільного діоксину кремнію від 10 до 70% у повітрі робочої зони перевищувала гранично допустиму в 2,5 разів та складала 5,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, згідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 14.07.2020 № 1596; шум, еквівалентний рівень шуму на 6 дБА перевищував допустимий рівень та складає 86 дБА при ГДР 80 дБА, згідно ДСН 3.3.6.037-99 «Державні санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку та інфразвуку».

Отже, роботодавець Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо збагачувальний комбінат", під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПрАТ "ПівнГЗК", яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ "ПівнГЗК" норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, загальний стаж роботи 35 років та 01 місяць, 32 роки та 01 місяць за професією, працю в шкідливих умовах протягом 16 років та 02 місяців, у тому числі близько 3-х років, у період з 30.01.1989 10.01.1992, на підприємстві російської федерації, а у інший період з 04.02.1985 16.01.1989, 28.05.1992 04.08.2020, на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК»», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 40%, безстроково, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що розумним, виваженим і справедливим, у його ситуації, буде визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 55% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується виписним епікризом, що міститься в матеріалах справи, в якому зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, відповідача ПрАТ "ПівнГЗК" про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів зазначає на наступне.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Колегія суддів зауважує, що застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо - збагачувальний комбінат"- залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: