Справа № 621/4489/24
Провадження № 2/621/1559/24
Ухвала

Іменем України

10 грудня 2024 року м. Зміїв

Суддя Зміївського районного суду Харківської області Вельможна І.В., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Халабурдіна Святослава про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

09 грудня 2024 року адвокат Халабурдін С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , через підсистему "Електронний суд" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, з наступними вимогами: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10 773 470 грн, 3% річних у розмірі 14 129 грн 14 к. та відсотки у відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України у розмірі 1 069 546 грн 52 к.

Разом з позовом 09.12.2024 до суду надійшла заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту:

- на автомобіль марки TOYOTA 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- на інше майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_2 , в тому числі й на грошові кошти в будь-якій валюті в межах ціни позову 11 857 145 грн 70 к., які належать ОСОБА_2 та знаходяться на банківських рахунках відкритих на його ім`я.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що представник позивача в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики та 3 % річних. Підставою для звернення до суду стало невиконання відповідачем ОСОБА_2 грошового зобов`язання. Так, 09 березня 2024 року між ОСОБА_1 - позикодавець та ОСОБА_2 - позичальник, укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 773 470 грн., що є еквівалентом 265 030 доларів США згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору, а ОСОБА_2 зобов?язався повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів до двадцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року.

За п. 1 Договору передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору Позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій , які б стосувалися цього питання.

Відповідно до п. 2 Договору повернення вказаних грошових коштів буде здійснюватися наступним чином: за місцем проживання гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 до двадцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року виплатити остаточну суму у розмірі 10 773 470 гривень, що є еквівалентом 265 030 доларів США згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 відповідно до умов договору позики, кошти у визначений договором строк ОСОБА_1 не повернув, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом

На час звернення до суду з вказаним позовом та заявою про забезпечення позову відповідачем не було вчинено жодних дій для повернення боргу, при цьому відповідач не виходить на зв`язок, а всі вимоги позивача повністю ігноруються. Враховуючи наявний між сторонами спір, можливість Відповідача розпорядитися належними йому майном та коштами до розгляду справи по суті, представник позивача вважає, що є необхідність у накладені арешту на належні Відповідачу автомобіль Toyota 2017 року випуску з реєстраційним номером НОМЕР_3 та інше майно, в тому числі грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих на ім?я Відповідача, в межах ціни позову в сумі 11 857 145,70 грн.

Представник заявника вважає, що наведені вище обставини та ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, наявність заборгованості та можливість у відповідача вільно розпоряджатися належним йому рухомим та нерухомим майном та грошовими коштами, наявність між сторонами спору щодо невиконаних зобов`язань свідчить про наявність обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання в подальшому рішення суду по суті спору.

На думку представника заявника заходи забезпечення, які він просить застосувати, є співмірним із заявленими Позивачем позовними вимогами, оскільки Відповідачем отримано позику як фізичною особою, а Позивачем заявлені до нього вимоги майнового характеру і ціна позову складає 11 857 145,70 грн.

Відповідно до частини 1 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розгляд заяви про забезпечення позову проведено без повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України.

Ознайомившись з доводами позовної заяви та заяви про забезпечення позову, суд дійшов наступного:

Відповідно до частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно статті 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За правилами статті 150 Цивільного процесуального кодексу України - позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу описаного майна, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання. Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" - суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вказано у частині 3 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України - заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. У свою чергу співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час розгляду питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення ст. 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову (Постанова від 19.02.2021 року у справі за №643/12369/19).

Таким чином, як і арешт, так і заборона відчуження майна допускається за умови, що майно належить відповідачу та є необхідність саме у цьому виді забезпечення позову.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31.01.2019 року у справі за №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року за №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17 Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Законом чітко визначено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Системним аналізом вказаних норм суддя приходить до висновку, що визначальним для можливості розгляду судом по суті заяви про забезпечення позову є наявність в провадженні суду позову, доцільність застосування обраного заявником заходу забезпечення позову, його співмірність із заявленими позивачем вимогами та обґрунтованість підстав, які б визначали його застосування.

Пункт 1 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що позов забезпечується зокрема і накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачу і де вони знаходяться. Саме з цією метою положеннями частини 1 статті 151 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, яке саме майно належить відповідачу, місце його знаходження, на які саме розрахункові рахунки відповідача представник позивача просить накласти арешт, в яких саме банках та/або фінансових установах вони знаходяться, в якій сумі та в якій валюті - є необхідними для забезпечення позову.

Зі змісту поданої заяви та заявлених позовних вимог встановлено, що предметом спору в даній справі є стягнення заборгованості за договором позики, з врахуванням відсотків та 3% річних в загальному розмірі 11 857 145 грн 70 к.

Як на підставу забезпечення позову, представник позивача посилається на те, що невжиття заходів забезпечення може призвести в майбутньому до уникнення відповідачем від виконання рішення.

Відповідно до частини 1, 5, 6, 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому представник позивача, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту, зокрема на грошові кошти, що містяться на банківських рахунках відкритих на ім`я відповідача ОСОБА_2 , а також на належне відповідачу рухоме та нерухоме майно в межах ціни позову 11 857 145 грн 70 к. не надав суду інформації щодо рахунків та вкладів в банках відкритих на ім`я відповідача, інформацію про номери рахунків, банківську установу, де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення, яке саме майно належить відповідачу та місце його знаходження, що в свою чергу є необхідними для забезпечення позову, будь-яких клопотань з метою отримання відповідних відомостей ним також не заявлено. А відтак, не зазначення заявником вказаних вище відомостей позбавляє суд можливості перевірити співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Крім того, щодо вимоги накладення арешту на автомобіль TOYOTA 2017 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_2 , суд звертає увагу, що відповідно до умов договору позики від 09.09.2024, який є предметом поданого позову, забезпечити який просить представник позивача, позичальник вправі повернути позику, а позикодавець зобов?язується прийняти повернуті грошові кошти і раніше визначеного у цьому договору терміну. Позичальник зобов?язується, якщо своєчасно не поверне грошові кошти, то продати на протязі шести місяців після двадцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року автомобіль TOYOTA гoc. № AX4956КР, 2017 року випуску, техн. паспорт НОМЕР_2 , трактор NEW HOLLAND, сівалку, або інше своє майно для погашення суми боргу по даному договору. Якщо суми від продажу майна не достатньо для повного розрахунку по даному договору, то це не звільняє позичальника від забов?язань повністю розрахуватись по даному договору. (п. 4 Договору позики)

Таким чином умовами Договору позики прямо передбачено обов`язок позичальника відповідача ОСОБА_2 задля виконання умов договору позики здійснити відчуження майна, зокрема транспортного засобу TOYOTA 2017 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , в строк на протязі шести місяців з 20.11.2024. Крім того, обумовлений пунктом договору позики строк на відчуження транспортного засобу, щодо якого вимагається накладення арешту, ще не сплинув.

Також заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування того, що відповідач дійсно буде ухилятись від виконання рішення суду (у випадку задоволення позову), чи не зможе виконати його через неплатоспроможність чи по іншим причинам.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року по справі за №753/22860/17).

Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а лише посилання на це в заяві, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 року по справі за №755/9322/20).

Отже самого тільки припущення, без наведення обґрунтування, недостатнього для вжиття заходів забезпечення позову. Висловлене представником позивача припущення про те, що відповідач може вжити заходів з метою утруднення виконання судового рішення, є виключно суб`єктивним судженням, яке не підтверджується об`єктивними обставинами.

Таким чином, у заяві щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених представником позивача, не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. А відтак, не зазначення вказаних вище відомостей позбавляє суд можливості перевірити співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, суду не було надано доказів, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутня обґрунтованість такого припущення.

Крім того, суду не було надано доказів, що обраний позивачем захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, з урахуванням того, що позивачем взагалі не зазначено яке майно належить ОСОБА_2 , та що у разі його застосуванню буде забезпечено: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками.

Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду не вбачається.

Заявником взагалі не зазначено на яке саме майно накласти арешт, та не обґрунтовано, яким чином невжиття обраних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду про стягнення заборгованості.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149-153 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Халабурдіна Святослава про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: