Справа № 134/64/24
Провадження № 22-ц/801/1979/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кантониста О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 рокуСправа № 134/64/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на нерухоме та рухоме майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лукавського А. В. на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області у складі судді Кантонистої О. О. від 12 липня 2024 року,

встановив:

08 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , за яким, з урахуванням нової редакції позовної заяви, поданої 05 лютого 2024 року, просила:

- встановити факт проживання її та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21 листопада 2006 року по 10 жовтня 2023 року;

- визнати за нею право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м, до складу якого входять: житловий будинок - «А», прибудова - «а», вхідний майданчик - «а1», сарай - «В», сарай - «в», погріб - «в/п», колодязь - «К», огорожа - «1-3»;

- визнати за нею право власності на частину вантажного автомобіля ЗІЛ-ММЗ 45021, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1989 року випуску, самоскид-С.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 16 жовтня 1988 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Вони разом із спільною дочкою ОСОБА_6 , 1989 року народження, проживали в с. Івангород Христинівського району Черкаської області.

Оскільки ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями, влаштовував сімейні дебоші, мав проблеми з правоохоронними органи ОСОБА_1 припинила сімейні відносини з ним та разом з дочкою переїхала до своєї матері в с. Вербка Крижопільського району Вінницької області, де 28 квітня 1997 року зареєструвала своє місце проживання.

Там вона познайомилася з ОСОБА_4 , який був розлучений та проживав одиноко. У них зав`язалися стосунки і вони почали спільно проживати в господарстві матері ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_2 , батьківство відносно якого визнав ОСОБА_4 і в свідоцтві про народження він записаний батьком дитини.

В 2005 році вони перейшли на проживання в господарство баби ОСОБА_4 , яка померла, в с. Вербка Крижопільського району Вінницької області, де були зареєстровані в книзі погосподарського обліку Вербської сільської ради.

Проживаючи однією сім`єю в 2006 році за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали вантажний автомобіль ЗІЛ-ММ 45021, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згодом її дочка ОСОБА_6 вийшла заміж і будинок, у якому вони проживали, став непридатним для проживання двох сімей, в зв`язку з чим 07 листопада 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти та кошти її батьків купили житловий будинок по АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу та право власності на вказаний будинок було оформлено на ОСОБА_4 .

В 2009 році вони переїхали в цей будинок та зареєстрували своє місце проживання у ньому.

В подальшому ОСОБА_1 довідалась, що її чоловік ОСОБА_5 був засуджений за скоєння злочину, а після повернення з місць позбавлення волі захворів та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Вказувала, що під час проживання однією сім`єю вона та ОСОБА_4 працювали на різних роботах та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали в інтересах сім`ї. У них склалася гарна сім`я, але вони не надавали значення узаконенню сімейних стосунків і шлюб не зареєстрували.

В 2021 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішили продати житловий будинок в с. Голубече Тульчинського району Вінницької області і придбати житло за місцем проживання її брата в с. Богданівка Броварського району Київської області.

Для цього 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 знялася з реєстрації місця проживання в будинку по АДРЕСА_2 і зареєструвалася в будинку дочки по АДРЕСА_3 , але фактично залишилася проживати в будинку по АДРЕСА_2 , де проживає до тепер.

Після повномасштабного вторгнення росії в Україну 24 лютого 2022 року всі дії щодо оформлення продажу житлового будинку було припинено.

ОСОБА_4 був мобілізований до лав Збройний Сил України, оскільки він з 2014 року приймав участь в антитерористичній операції (далі АТО), мав досвід бойових дій.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали намір узаконити свої відносини та чекали коли ОСОБА_4 зможе взяти відпустку.

16 жовтня 2023 року на ім`я їхнього сина ОСОБА_2 надійшло повідомлення від Тульчинського ТЦК про те, що ОСОБА_4 зник безвісти під час бойових дій біля населеного пункту Первомайське Донецької області.

07 грудня 2023 року тіло ОСОБА_4 було доставлено в с. Голубече Тульчинського району Вінницької області, де вона разом з дітьми здійснили його поховання.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли спірні житловий будинок та транспортний засіб, які були зареєстровані на нього, але придбані на спільні з ОСОБА_1 грошові кошти.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 від першого шлюбу ОСОБА_3 .

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 липня 2024 року у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено факт постійного проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже в матеріалах справи відсутні докази ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків. Та обставина, що ОСОБА_4 у 2017 році та 2020 році притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), а саме за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , не свідчить про наявність між ними сталих стосунків, які притаманні чоловіку і жінці без реєстрації шлюбу.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали спільні витрати, вели спільний бюджет, здійснювали купівлю майна для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу один одному.

Позивачкою не доведено, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 під час того, коли він та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цього майна. Крім того на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на частину спірного житлового будинку позивачка не надала доказів, з яких можливо було б встановити факт набуття вказаного будинку нею та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, або за спільні кошти, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на його частину.

В апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Лукавський А. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зазначав, що позивачка не акцентувала в суді першої інстанції увагу на поведінці ОСОБА_4 після повернення із зони проведення АТО, але саме його дратівливість та агресивна поведінка щодо неї саме як до члена його сім`ї спонукали її звертатись за відповідним захистом до правоохоронних органів. Звертав увагу, що висновок суду про те, що ведення спільного бюджету, спільні витрати на придбання та утримання майна має бути підтверджений документально за обставин цієї справи (проживання позивачки та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сільській місцевості) є покладенням на позивачку надмірного, надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються. Звертав увагу на недобросовісність процесуальної поведінки позивачки, яка відразу при зверненні з цим позовом не зазначила його відповідачем, а зазначила лише їх з полеглим ОСОБА_4 спільного сина ОСОБА_7 , який має інтерес саме до задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції вважав недоведеною обставину проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких міркувань.

У постанові від 22 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного виснувала:

«40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи».

Отже вимога про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21 листопада 2006 року по 10 жовтня 2023 року не є такою, що забезпечує ефективний захист прав позивачки, а тому у її задоволенні необхідно відмовити саме з цих підстав.

Щодо вимоги про визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 апеляційний суд виходить із такого.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України (далі СК України)).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Згідно з частинами першою - другою статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 доводив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинили спільне проживання у 2018 році, разом з тим, виходячи зі змісту наведених вище норм матеріального права, для правильного вирішення спору в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного житлового будинку з господарськими і допоміжними будівлями має значення обставина проживання її та ОСОБА_4 як чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме на час придбання цього будинку у 2008 році.

Суд першої інстанції правильно послався у своєму рішенні на правові висновки, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18 про те що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Суд також правильно виснував, що самі лише показання свідків (постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року) та спільні фотографії (постанови від 10 жовтня 2023 року у справі № 676/3545/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц) не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, відмовляючи у позові суд першої інстанції не вказав, які саме докази мали би бути подані позивачкою на підтвердження взаємних прав і обов`язків з померлим ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства, наявності спільних витрат на придбання нерухомого і рухомого майна, його утримання.

При цьому відповідно до досліджених судом доказів установлено, зокрема таке.

ОСОБА_8 з 16 жовтня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про укладення шлюбу на а. с. 16 Т. 1, свідоцтво про смерть на а. с. 17 Т. 1).

Як видно з копії паспорта ОСОБА_1 вона 28 квітня 1997 року зареєструвала своє місце проживання в с. Вербка Крижопільського (тепер Тульчинського) району Вінницької області (Т. 1 а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Вербка Крижопільського (тепер Тульчинського) району Вінницької області народився спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . ОСОБА_2 (Т. 1 а. с. 15, 177).

Згідно з копією записів з погосподарської книги № 8 за 2006 - 2010 роки щодо домогосподарства по АДРЕСА_4 список членів домогосподарства наступний: Папшоя А. І. - голова домогосподарства, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_9 - дочка, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_10 - зять, ОСОБА_11 - онучка (Т. 1 а. с. 22).

07 листопада 2008 року між ОСОБА_12 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та допоміжними будівлями по АДРЕСА_1 (Т. 1 а. с. 11).

11 червня 2009 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у цьому будинку (Т. 1 а. с. 7), а відповідно до записів із погосподарської книги: № 6 за 2006 - 2010 роки стосовно цього будинку список членів домогосподарства наступний: ОСОБА_12 - голова двору, ОСОБА_13 - дочка, ОСОБА_14 - дочка; з 2009 року голова двору - ОСОБА_4 , дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 ; № 8 за 2011 - 2015 роки: ОСОБА_4 - голова домогосподарства, ОСОБА_1 - співмешканка, ОСОБА_2 - син; № 7 за 2016 - 2020 роки: ОСОБА_4 - голова домогосподарства, ОСОБА_1 (запис щодо родинних стосунків до голови домогосподарства стертий та нечитабельний), ОСОБА_2 - син (Т. 1 а. с. 23, 162 - 169).

24 травня 2017 року ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП у виді громадських робіт строком на 30 годин; 08 жовтня 2020 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності за цією ж статтею у виді штрафу в розмірі 170,00 грн.

10 жовтня 2023 ОСОБА_4 загинув в с. Первомайське Покровського району Донецької області під час виконання обов`язків військової служби, завдань пов`язаних із захистом Вітчизни (Т. 1 а. с. 20, 21).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд у своєму рішенні послався на притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, зокрема постановою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року.

Ця постанова відсутня у матеріалах справи, але є у вільному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66663618).

Так на ОСОБА_4 було накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт строком на 30 годин за те, що 06 травня 2017 року о 18:00 год в АДРЕСА_2 він вчинив сімейну сварку відносно своєї співмешканки громадянки ОСОБА_1 , під час якої виражався в її адресу нецензурними словами та намагався вчинити бійку, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Диспозиція цієї норми у чинній на час винесення постанови редакції визначалася як вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

У статті 1 чинного на той час Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї визначалось як будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї по відношенню до іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психологічному здоров`ю.

Члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Як зазначено у постанові Крижопільського районного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненні сімейного насильства щодо ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавав ОСОБА_1 членом своєї сім`ї, що встановлено постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Отже з урахуванням факту визнання ОСОБА_4 ОСОБА_1 членом своєї сім`ї, що встановлено постановою у справі про адміністративне правопорушення, зазначених вище письмових доказів, які підтверджують спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2006 року до 2021 року; наявних у справі спільних фото ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та дочкою позивачки від першого шлюбу, її чоловіком і дітьми; наявності у них спільного сина ОСОБА_2 , сам факт народження якого створив для них спільні немайнові та майнові права (стаття 121 СК України), а також показань свідків, зокрема ОСОБА_12 , яка пояснювала, що під час купівлі спірного будинку саме ОСОБА_1 займалась усіма пов`язаними з цим організаційними питаннями, передавала їй частинами гроші, та ОСОБА_15 про те, що після переїзду ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в с. Голубече Крижопільського (тепер Тульчинського) району Вінницької області вона у них купувала корову (розпорядження спільним майном), суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірного нерухомого майна.

Щодо відсутності у справі фінансових документів (чеків, квитанції, видаткових накладних тощо), які б підтверджували витрати ОСОБА_1 на придбання спільного з ОСОБА_4 майна, його утримання, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово зазначав про необхідність застосування категорій стандартів доказування, за яким принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Загально відомим є те, що в сільській місцевості в Україні значну (інколи переважну) частину сімейного доходу (бюджету) становить продукція особистого селянського господарства (доходи від її реалізації). При цьому розрахунки, у переважній більшості, здійснюються в готівковій формі без будь-якого документального оформлення. Що ж до сплати комунальних послуг, то незалежно від того, хто таку сплату здійснює, кошти зараховуються на відповідні особові рахунки, відкриті на ім`я титульного власника будинку, відповідно документально довести сплату таких коштів іншою особою, якщо вони сплачувались готівкою, неможливо.

У справі «Хамідов проти Росії» Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) поклав в основу свого рішення про порушення державою-відповідачем статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) висновок про те, що національні суди встановили для заявника надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування (extreme and unattainable standard of proof). Схожим чином у справі «Дюльдін та Кіслов проти Росії» ЄСПЛ відзначив, що суди застосували незвично високий стандарт доказування (unusually high standard of proof).

Тобто за обставин цієї справи покладення на позивачку обов`язку доведення письмовими доказами (розрахунковими документами) її витрати на придбання спільного з ОСОБА_4 майна, його утримання є застосуванням надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що є неприпустимим з огляду на порушення права на справедливий суд, установленого статтею 6 Конвенції.

Щодо заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності, то апеляційний суд виходить із такого.

У постанові від 12 травня 2022 року у справі № № 212/10842/19 Верховний Суд вказав на таке:

«Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Тлумачення статті 72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що:

в силу вказівки в частині другій статті 74 СК правила передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі;

законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Вочевидь, такий же критерій має бути і щодо позовної давності для поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто, позовна давність не застосовується коли жінки та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінки та чоловік припиняють проживають однією сім`єю».

Щодо тлумачення положень частини другої статті 72 СК України, то воно міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі 6-258цс15. Зокрема Верховний Суд України виснував, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Так само тлумачить цю норму і Верховний Суд (постанова від 28 грудня 2020 року, справа № 345/2962/14, від 13 лютого 2020 року, справа № 320/3072/18 та багато інших).

Як на підставу застосування позовної давності відповідач посилався на те, що у своєму поясненні до Національної поліції України від 14 вересня 2020 року про вчинення домашнього насильства щодо неї ОСОБА_1 вказувала, що не проживає зі співмешканцем ОСОБА_4 приблизно два роки, а тому перебіг позовної давності необхідно рахувати з 2018 року.

Разом з тим з цього ж пояснення видно, що станом на час його написання ОСОБА_1 проживала у спірному будинку, з реєстраційного обліку у ньому знялась лише 03 грудня 2021 року.

Отже, з огляду на зазначені вище висновки, припинення спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , при тому що ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному будинку, не свідчить про порушення, невизнання чи оспорювання її прав співвласника будинку.

Зняття 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою спірного будинку може свідчити про порушення її права користування житловим будинком як складової права власності на нього, але лише за умови доведення, що таке зняття було зумовлено саме запереченням її прав співвласника цього майна з боку ОСОБА_4 , а не у зв`язку, наприклад, з їх спільним наміром продати будинок та переїхати на проживання в інший населений пункт.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції послався на те, що в судовому засіданні позивачка відмовилась від вимог про визнання за нею права власності на частину автомобіля вантажного автомобіля ЗІЛ-ММЗ 45021. У резолютивній частині рішення відсутній висновок суду щодо цієї позовної вимоги.

Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) (пункт 1 частини другої статті 49 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - третьою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Отже незалежно чи позивач відмовляється від усіх вимог позову або від їх частини він повинен зазначити про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, а суд, у разі прийняття відмови від позову, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття провадження у справі (повністю чи у відповідній її частині).

Проте у справі немає ні письмової заяви позивачки про відмову від позовних вимог у частині визнання за нею права власності на автомобіль, ні ухвали суду про закриття провадження у справі у цій частині, що є грубим порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, але з огляду на доводи апеляційної скарги, межі розгляду справи судом апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України) та повноваження суду апеляційної інстанції (стаття 374 ЦПК України) виправити цю помилку апеляційний суд не може.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме визнання за ОСОБА_1 права власності на частку частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . В решті позову (в частині вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 21 листопада 2006 року по 10 жовтня 2023 року) необхідно відмовити з мотивів, наведених у цій постанові.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лукавського А. В. задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 липня 2024 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 70,9 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м., до складу якого входять: житловий будинок - «А», прибудова - «а», вхідний майданчик - «а1», сарай - «В», сарай - «в», погріб - «в/п», колодязь - «К», огорожа - «1-3».

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 08 жовтня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета