Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.10.2024 Справа №607/13032/24 Провадження №2-о/607/451/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Дзюбича В.Л., присяжних: Горохівського О.А., Кравчинюка В.Я., секретаря судового засідання Кочмар С.М., заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Зінькової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутнім,

У С Т А Н О В И В:

13.06.2024 заявник ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Зінькову І.В., звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім з 01.01.2015.

В обґрунтування заяви посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було розірвано на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 15.08.2011 року. Від шлюбу колишнє подружжя має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення ОСОБА_2 не спілкувався ані з заявницею, ані з дитиною, зовсім не цікавився життям дитини, не телефонував, не бачився, жодних зустрічей, а тим більше будь-якої фінансової допомоги не надавав. 15.08.2011 Вугледарським міським судом Донецької області було стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільної дитини. Після ухвалення рішення про стягнення аліментів заявниця спрямувала його до Бойківського (Тельманівського) районного відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області до виконання, за місцем реєстрації та проживання боржника - АДРЕСА_1 . Але у 2014 році Тельманівський район Донецької області потрапив під тимчасову окупацію і відділ було переміщено до міста Маріуполя Донецької області. Щодо матеріалів виконавчого провадження, то вони не збереглися, тому ОСОБА_1 звернулась до суду про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів. 04.08.2017 року Вугледарський міський суд Донецької області ухвалив видати дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 . Також, після тимчасової окупації у 2014 році жодних відомостей про боржника заявниця не має, їй не відомо чи живий він взагалі.

Визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім необхідно для оформлення пенсії по втраті годувальника та отримання деяких пільг для дітей, що позбавленні батьківського піклування в майбутньому, оскільки донька ОСОБА_4 планує надалі після закінчення школи вступати до вузу.

Останні відомості у заявниці про ОСОБА_2 були у 2014 році, так як місяць не може встановити, а отже, вважає, що визнати безвісно відсутнім ОСОБА_2 необхідно саме з 01.01.2015 року. З цих підстав, просить суд задовольнити заявлені вимоги.

17.06.2024 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду.

Заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Зінькова І.В. в судовому засіданнізаявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Вислухавши заявника та її представника, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було розірвано на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 15.08.2011 року.

Від шлюбу колишнє подружжя має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим повторно 11.03.2020 Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).

15.08.2011 Вугледарським міським судом Донецької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Тельманово, Тельманівського району Донецької області, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, починаючи з 28.07.2011 і до повноліття дитини.

04.08.2017 Вугледарський міський суд Донецької області ухвалив видати дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Вищевказаний дублікат виконавчого листа був направлений до Центрального відділу ДВС міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області на підставі чого 27.11.2019 року було відкрито виконавче провадження.

10.12.2019 Відділом аналітичного забезпечення Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області надана відповідь на запит державного виконавця про відсутність інформації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у реєстрі територіальної громади міста Маріуполя.

13.12.2019 ВОД № 1 Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції Головного управління в Донецькій області ДМС України на запит державного виконавця надали відповідь про відсутність у ОСОБА_2 паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

16.03.2020 державним виконавцем було внесено відомості про ОСОБА_2 до Єдиного реєстру боржників, оскільки за період з 01.08.2015 року по 31.12.2019 року заборгованість по аліментах становить 130 993,50 гривень.

29.03.2021 від Державної прикордонної служби України надійшла відповідь про відсутність даних щодо перетину боржником державного кордону.

12 травня 2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області оголошено розшук боржника ОСОБА_2 . Виконання ухвали доручено Маріупольському РВП ГУНП в Донецькій області.

На підставі даної ухвали були внесені дані до офіційної бази МВС України про розшук боржника з 12.05.2021 як відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів. Станом на 06.10.2023 року інформація була чинна, місцезнаходження встановлено не було.

16.10.2024 ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про розшук ОСОБА_2 , на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002464 за ч. 1. ст. 115 КК України.

Відповідно до довідок від 06.04.2022 №6117-, №6117-, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи у м.Тернополі, адреса місця проживання/перебування АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю заявниці пояснила, що її донька ОСОБА_1 розлучилась із ОСОБА_2 у 2011 році. З цього часу вона свого зятя не бачила. Де зараз він знаходиться вона не знає. У 2010 році він поїхав в смт. Тельманове Донецької області. У м. Вугледарі він працював на шахті, звільнили його через прогули. По чуткам їй відомо, що ОСОБА_2 можливо працював охоронником у казино в Донецькій області. Це було ще до розлучення із її донькою. Додала, що її зять мав старшого брата, який проживав в смт. Тельманове та мав свою родину. Подальша доля ОСОБА_2 їй невідома.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо. Причому вказана презумпція має спростовний характер.

При цьому, перш за все має бути з`ясовано місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Таким чином для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі статтею 248 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою (наприклад, особи, яких вона зобов`язана за законом утримувати, знаходяться у скрутному матеріальному становищі, її майно без нагляду зазнає шкоди тощо) і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності тощо.

Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття місця проживання, а саме: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Отже суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи та дату отримання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи.

Зазначена норма регулює правовідносини у разі їх невизначеності, яка викликана тим, що тривала відсутність громадянина у місці його постійного проживання за відсутності відомостей про його місце перебування зачіпає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, з якими він знаходиться у правових зв`язках.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у якості доказів на підтвердження заявлених вимог заявником ОСОБА_1 надано копію Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження: 0002464) від 16.10.2023, згідно якого 16.10.2023 до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що в 2014 році зник та не виходить на зв`язок її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином наявність наданих заявником доказів, зокрема звернення 16.10.2023 до правоохоронних органів за своїм (заявника у справі) місцем проживання, у сукупності, не достатньо для того, щоб визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім, оскільки належних і допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року за його останнім відомим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ), заявник ОСОБА_1 не надала.

При цьому суд зауважує, що сам по собі факт втрати зв`язку з ОСОБА_2 і фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою, а виконати вимоги частини першої статті 307 ЦПК України шляхом направлення будь-яких запитів для з`ясування необхідних для розгляду цієї справи обставин за останнім місцем проживання відсутнього ОСОБА_2 та місцем його роботи, неможливо у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 183/7128/23 (провадження № 61-961 св 24).

Керуючись ст. 43 ЦК України, ст. ст. 10, 263, 265, 293, 294, 305-309 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім з 01.01.2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_2 ., РНОКПП НОМЕР_3 .

Присяжні А.О. Горохівський

В.Я. Кравченюк

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич