КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/1603/24 Головуючий у суді першої інстанції - Ключник А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила розірвати шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №7.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у шлюбі з відповідачем у справі вона перебувала з 13 січня 2006 року. В період спільного проживання у шлюбі із відповідачем у них народилося четверо дітей: дочка ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сини: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом із тим спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, відсутністю спільних інтересів та взаєморозуміння.

Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування, жодних сімейних відносин вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет тому вона вважає, що подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їхнім інтересам.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

В подальшому, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.

Так, апелянт вказує, що ним було подано клопотання до суду першої інстанції, у якому він просив надати сторонам час на примирення.

Відтак, ухвалою від 01 лютого 2024 року суд першої інстанції надав строк на примирення тривалістю у два місяці та зупинив провадження з цих підстав.

Проте відповідач наголошує, що цього строку недостатньо для примирення сторін, адже судом першої інстанції при визначенні строку на примирення не були з`ясовані фактичні взаємини подружжя та не враховані конкретні обставини справи, а саме те, що позивач у визначений судом першої інстанції строк на примирення знаходилася за кордоном. Наголошує, що позивач з 19 вересня 2023 року зареєстрована та проживає за межами країни - в Австрії.

У зв`язку із цим, апелянт вважає, що Святошинський районний суд міста Києва надав недостатній час для примирення, хоча в даній ситуації були підстави для надання максимального строку для примирення у шість місяців. Не надавши достатнього строку на примирення, суд фактично вирішив справу в скорочені строки, не дотримавшись загальних принципів щодо об`єктивності розгляду справи.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

06 серпня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 ..

Свої заперечення мотивує тим, що позивач не погоджується із аргументами відповідача щодо формалізму суду і недостатності строку на примирення 2 місяці, адже відповідач не оскаржував ухвалу від 01 лютого 2024 року про зупинення провадження та надання строку на примирення, чим погодився із ніби формальним підходом суду.

Представник апелянта наголошує, що спроб примирення із боку відповідача за період із 01 лютого 2024 року до моменту ухвалення рішення 24 червня 2024 року не було, навпаки, відповідач «взламав» особистий аккаунт позивачки у застосунку «WatsUp» та писав із нього образливі для позивачки речі, чим продовжував вчиняти психологічне насильство, яке було причиною розірвання шлюбу.

Вказує, що позивачка мешкає в Австрії з іншим чоловіком однією сім`єю, разом з трьома молодшими дітьми: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ). Зазначає, що примирення не є можливим через різні погляди на сімейне життя, які виникли ще до переїзду позивачки до Австрії.

На підставі вищевикладеного, позивач погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та справедливим.

Сторони у справі будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи із причини перебування на лікарняному. Разом із тим належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини апелянт суду не надав, тому колегія суддів з урахування положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2006 року між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва зареєстровано шлюб, актовий запис № 7 (а.с. 14).

Від даного шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, відносини між нею та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, крім того позивачка фактично проживає з іншим чоловіком в Австрії і не має наміру поновлювати шлюбні відносини із відповідачем у справі, тому збереження шлюбу із відповідачем суперечить інтересам та порушує її права.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст. 24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було надано строк для примирення тривалістю лише два місяці що з врахуванням перебування відповідачки за кордоном є недостатнім для примирення, то колегія суддів, враховуючи обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (п.5 ч.1 ст.251 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 рокунадано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Надаючи двомісячний строку для примирення суд першої інстанції сприяв сторонам для вирішення ними всіх суперечливих моментів, які виникли та призвели для припинення шлюбних відносин та відповідно могли б привести до поновлення сторонами шлюбних відносин.

Однак із наданого представником позивача відзиву вбачається, що позивачка не бажає поновлювати вказані шлюбні відносини.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивачки поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам більшого строку для примирення, при цьому вказував на те, що доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не висловила.

А відтак перебування позивачки в шлюбі з ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачка у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц. Кашперська

В.О.Фінагеєв