ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 389/1673/24

провадження № 22-ц/4809/1201/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А. М., Дуковський О. Л.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу зазаявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу за апеляційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 червня 2024 року (суддя Савельєва О.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України (далі ТОВ «Газорозподільні мережі») звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу у розмірі 5058,25 грн, 3%річних у розмірі 40,08 грн,інфляційних втрат у розмірі 34,48 грн та судового збору.

Заява мотивована тим, що з 01 січня 2023 року ОСОБА_1 (Споживач), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем послуг з розподілу природного газу та обліковуються на абонентському рахунку № НОМЕР_1 .

Станом на 30 квітня 2024 року за Споживачем рахується прострочена заборгованість за послугу розподілу природного газу, а тому заявник звернувся до суду із відповідною заявою про видачу судового наказу.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 червня 2024 року у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Газорозподільні мережі» про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу відмовлено. Заявнику роз`яснено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала суду мотивована тим, що заяву про видачу судового наказу може бути подано до суду в електронній формі виключно у випадку, якщо боржник теж має зареєстрований електронний кабінет. Оскільки боржник не має зареєстрованого електронного кабінету, на переконання суду, заявник повинен був подати заяву в письмовій формі з обов`язковим додаванням примірника заяви з додатками для їх надсилання боржнику. Суд виснував, що заяву подано заявником з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, що є підставою для відмови у видачі судового наказу, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ТОВ «Газорозподільні мережі» оскаржило його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить скасувати ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу судового наказу задовольнити повністю та здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції виніс оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права. Зокрема, ст. 163 ЦПК України, якою керувався суд першої інстанції, не вимагає при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу додавати до заяви примірник такої заяви з додатками для боржника.

Крім того, норми ст. 163 ЦПК України не містить заборони на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі, а тому суд першої інстанції неправильно застосував ст. 165 ЦПК України, якою він керувався відмовляючи у видачі судового наказу.

Незаконна ухвала суду позбавляє заявника права на звернення до суду.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Згідно з ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Газорозподільні мережі України» залишено без руху; запропоновано скаржнику у встановлений строк усунути недоліки апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 21 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання боржником відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду від 21 серпня 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Боржник своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвалисуду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність у боржниці електронного кабінету, виключається можливість здійснення обміну інформацією з нею в електронному вигляді, зокрема надсилання їй примірника заяви з додатками, тому заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи заявник мав би подавати саме у письмовій формі.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Метою спрощених судових процедур є швидкий розгляд безспірних питань, правовідносини сторін у яких не викликають сумніву, та у яких фактичні обставини справи та визначеність у правовідносинах учасниками цих правовідносин не оспорюється.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп (справа за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України) зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Процесуальні питання здійснення наказного провадження, зокрема форма та зміст заяви про видачу судового наказу, підстави для відмови у видачі судового наказу, врегульовано положеннями ст. ст. 160 - 173 Розділу ІІ ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами щодо інших видів проваджень у цивільних справах.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, які суд першої інстанції вважав порушеними заявником, визначені у ст. 163 ЦПК України, згідно з якою заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має електронний кабінет, заявник надалі повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі. Заявник має право відкликати заяву про видачу судового наказу до її розгляду судом.

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 8 ст. 14 Глави 1 «Основні положення» Розділу І «Загальні положення» ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.

Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Згідно ч. 5 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, за змістом наведених вище норм ст. 14, ст. 43 ЦК України, які є загальними стосовно інших положень цього Кодексу, на вчинення процесуальної дії, подання процесуальних документів до суду в електронній формі з використанням ЄСІКТ та її підсистем є правом учасників процесу, яке може бути обмежено лише у випадках, прямо передбачених Кодексом.

Розділ ІІ «Наказне провадження» ЦПК України не містить спеціального обмеження на подання процесуальних заяв, зокрема заяви про видачу судового наказу, в електронній формі.

Таким чином треба вважати, що положеннями ЦПК України передбачена можливість для заявника подати заяву про видачу судового наказу в електронній формі з використанням ЄСІКС та її модулів, зокрема й в тих випадках, коли боржник не має електронного кабінету.

Такий висновок підтверджується ч. 4 ст. 163 ЦПК України передбачає, що у разі, якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має електронний кабінет, заявник надалі повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

Ця норма процесуального Кодексу передбачає лише те, що за умов подання до суду заяви про видачу судового наказу в електронній формі й одночасно наявності у боржника електронного кабінету, такий заявник зобов`язаний надалі подавати документи виключно в електронній формі.

За своїм змістом ця норма поширюється на будь-які заяви та документи, які подає заявник до суду, крім першої за часом - заяви про видачу судового наказу.

Якщо ж умова про наявність електронного кабінету у боржника не виконується, заявник після першого звернення до суду надалі має право подавати заяви та документи в електронній або в письмовій формі, за своїм вибором.

Суд першої інстанції в основу своєї ухвали поклав положення ч. 1, ч. 3 ст. 163 ЦПК України, але неправильно витлумачив їх.

Частиною 1 ст. 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема п. 1 цієї статті передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог ст. 163 цього Кодексу.

Суд першої інстанції послався саме на невідповідність поданої заявником заяви формі, встановленій законом, але не врахував загальні положення ЦПК України щодо подання процесуальних заяви та вчинення процесуальних дій в електронній формі.

Крім того, суд не врахував, що ч. 1 ст. 165 ЦПК України не передбачено, що подання заявником заяви про видачу судового наказу в електронній формі за відсутність у боржника зареєстрованого електронного кабінету, має наслідком від мову заявнику у видачі судового наказу.

За таких обставин, встановивши відсутність у боржника електронного кабінету, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявнику необхідно звертатись із заявою про видачу судового наказу виключно у письмовій формі.

Крім того, передбачені ст. 163 ЦПК України вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, а також інші положення розділу ІІ «Наказне провадження» ЦПК України не містять норм, які б покладали на заявника обов`язок надавати суду копію заяви про видачу судового наказу чи примірники такої заяви.

Те, що відповідно до ч. 2 статті 169 ЦПК України одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами, не може зобов`язувати заявника долучати до заяви про видачу судового наказу її копію з додатками.

Норма ч. 2 статті 169 ЦПК України передбачає процесуальний порядок, за яким саме на суд покладено обов`язок надіслати боржнику копію заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами одночасно з надсиланням копії судового наказу.

Безпідставним є поширення місцевим судом норми ч. 1 ст. 177 Розділу ІІІ ЦПК України, якою регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту виключно позовної заяви та документів, що додаються до неї, до процесуальних правовідносин у наказному провадженні, які містять ряд особливостей та окреме нормативне регулювання положеннями Розділу ІІ ЦПК України.

Отже, до форми, змісту та способу подання заяви про видачу судового наказу застосовуються відповідні положення розділів І та ІІ ЦПК України.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20, від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20, від 10 березня 2021 року у справі № 766/17333/20-ц, 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі № 713/1971/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц.

Застосування судом у цій справі норми ч. 1 ст. 177 ЦПК України за аналогією закону є безпідставним так, як процесуальні відносини у наказному провадженні достатньо урегульовані відповідними нормами цього Кодексу, прогалин з питання форми заяви про видачу судового наказу в законі немає.

За таких обставин, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково зазначив, що у випадку звернення до суду із заявою про видачу судового наказу у письмовій формі до неї обов`язково додаються примірники такої заяви з додатками для надсилання боржнику.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, п. 22).

Суд першої інстанції наведене вище залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав невідповідності поданої ТОВ «Газорозподільні мережі України» заяви вимогам закону щодо її форми.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги в частині ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви ТОВ «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу, оскільки згідно з положеннями ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд не наділений такими повноваженнями.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки, місцевий суд постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що після скасування оскаржуваної ухвали справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат. При цьому, колегією суддів враховано правову позицію Об`єднаної палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» задовольнити частково.

Ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 червня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

О. Л. Дуковський

Судді А. М. Головань