Справа № 344/4791/24
Провадження № 22-ц/4808/1272/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 серпня 2024 року, у складі судді Пастернак І.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за розпискою в сумі 5000 доларів США.

В обґрунтування позову зазначив, що 26.03.2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у нього кошти у сумі 5 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 02.09.2021 року. На підтвердження факту укладення договору позики та передання коштів у зазначеному розмірі відповідачем було власноручно написано письмову розписку. Незважаючи на неодноразові нагадування, відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання.

Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позики не виконав, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг у розмірі 5000 дол США.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики в розмірі 5000 дол США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 2050, 31 грн судового збору.

ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального і матеріального права, вважає, що судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що мав фінансові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_2 , неодноразово брав у нього грошові кошти в борг, які частково повертав. Станом на 26 березня 2021 року у нього була наявна сума заборгованості в розмірі 3000 доларів США, які позивач вимагав повернути. Оскільки можливості повернути всю суму заборгованості в нього не було, позивач 26 березня 2021 року зобов`язав його написати чергову розписку про позику коштів в розмірі 5000 доларів США з терміном повернення до 02.09.2021 року. Оскільки в цю суму не були враховані відсотки за користування коштами, позивач ОСОБА_2 зобов`язав переписати розписку на суму 6500 доларів США, тобто з врахуванням відсотків з повернення боргу до 02.05.2021 року.

Чи знищено попередню розписку, яку написано на суму позики в розмірі 5000 доларів США, яка на думку відповідача була помилковою, йому не відомо.

Відповідач стверджує, що жодних грошових коштів 26.03.2021 року від позивача ОСОБА_2 він не отримував.

Крім того, викладені ним обставини написання розписки 26 березня 2021 року на суму 5000 доларів США, підтверджуються рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2023 року у справі №344/5814/22 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення заборгованості за договором позики, на підставі розписки від 26.03.2021 року на суму 6500 доларів США.

Під час розгляду вказаної справи ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що станом на 26.03.2021 загальна сума мого боргу перед ним становила 6500 доларів США, враховуючи відсотки. А також зазначав, що розписки писались на наявну суму боргу, попередні при цьому він знищував.

В рішенні Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2023 року з пояснень позивача ОСОБА_2 зокрема вбачається, що на даний момент заборгованість відповідача за його борговими зобов?язаннями складає 6500 доларів США.

Таким чином ОСОБА_2 підтвердив, що станом на 26 березня 2021 року заборгованість перед ним становила тільки 6500 доларів США.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки викладеним показанням ОСОБА_2 та не прийнято до уваги наявність рішення суду від 25.07.2023 року.

Крім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 не зміг пояснити наявність двох боргових розписок написаних 26.03.2021 року на різні суми та з різними датами повернення.

Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Правом на подачу відзиву позивач ОСОБА_2 не скористався,що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції..

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно, подав суду заяву про перенесення розгляду справи на інший день у зв`язку з військовою службою, однак будь-яких підтверджуючих доказів неможливості прибуття в судове засідання у зв`язку з проходженням військової служби ні 23.09.2024 ні 02.10.2024 року суду не подав, відтак колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доказами доведено факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважав доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики у розмірі 5000 доларів США.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 26.03.2021 року ОСОБА_1 взяв в позику 5 000 доларів США у ОСОБА_2 та зобов`язався повернути до 02 вересня 2021 року (а.с.50).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21) та інші).

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зробив висновок про те, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.

Суд має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені обставини повною мірою були враховані судом першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши розписку, врахувавши, що відповідачем не надані належні докази повернення боргу, суд першої інстанції правильно встановив природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Необгрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 не отримував від ОСОБА_2 грошових коштів у борг, натомість мав не повернутий борг в сумі 3000 доларів США, у зв`язку з чим 26.03.2021 року написав спочатку розписку про позику на 5000 доларів США, а пізніше з урахуванням відсотків за користування коштами на 6500 доларів США при цьому перша розписка мала бути знищена.

Відповідач ОСОБА_1 стверджував, що він неодноразово брав у ОСОБА_2 грошові кошти в борг, які частково повертав. Розписки писав власноручно, а відтак його твердження про те, що на одну і ту ж суму боргу він фактично написав дві розписки (другу з урахуванням відсотків за користування коштами) є суперечливими, оскільки саме він, як позичальник при передачі розписки на суму 6500 доларів США, за обставин, на які він посилається, мав ставити питання про знищення попередньо написаної та переданої в цей же день ОСОБА_2 розписки на суму 5000 доларів США.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач станом на 26.03.2021 року визнав перед позивачем борг у сумі 3000 доларів США, а тому розписки як про позику 5000 доларів США так і 6500 доларів США, згідно пояснень ОСОБА_1 , були наданні з урахуванням відсотків за користування позиченими коштами. Разом з тим, пояснення відповідача не містять обґрунтування розміру відсотків за користування коштами, якщо між сторонами мали місце такі домовленості.

Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи №344/5814/22 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення заборгованості за договором позики, на підставі розписки від 26.03.2021 року на суму 6500 доларів США, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що станом на 26.03.2021 загальна сума мого боргу перед ним становила 6500 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки такі пояснення надані ОСОБА_2 щодо пред`явленого ним позову про стягнення боргу за розпискою на суму боргу 6500 доларів США, а не інших боргових зобов`язань.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення, арішення Івано-Франківського міського суду від 01 серпня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин