ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2559/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шумейко Ярослава Віталійовича на рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2021 року, по цивільній справі №643/17701/21, за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з відповідача у сумі 102695,56 грн., 3% річних в сумі 2419,20 грн., інфляційні витрати в сумі 5114,80 грн. та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач зареєстрована та мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з теплопостачання (особовий рахунок НОМЕР_1 ). Станом на 01.09.2021 у відповідачів, внаслідок неповної оплати, утворилась заборгованість за період з 01.04.2003 по 31.08.2021 у сумі 110229,56 грн., що є порушенням вимог п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2021 року задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за теплову енергію за період з 01.04.2003 по 31.08.2021 у сумі 102695,56 грн., 3% річних в сумі 2419,20 грн., інфляційні витрати в сумі 5114,80 грн., а всього 110229,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Шумейко Я.В. в апеляційній скарзі просить застосувати загальну та спеціальну позовну давність до позовних вимог позивача, рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

На обґрунтування вказано, що суд не повідомив відповідачку належним чином про розгляд цієї справи, про наявність цього рішення суду вона дізналась вже при йому примусовому виконанні 18.05.2024 року. З цих підстав та з покликанням на правові висновки, які були висловлені у постанові Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження 14-59цс18), просила розглянути її заяву про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності вимог з 01.04.2003 року по 31.08.2018 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України у редакції на час відкриття апеляційного провадження у даній справі було передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 369 ЦПК України визначено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України в редакції Закону № 3831-ІХ від 19 червня 2024 року передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розділом ІІ Прикінцеві положення вказаного Закону № 3831-ІХ від 19 червня 2024 року передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Установити, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Аналізуючи наведені норми права, з урахуванням характеру спору, розміру позовних вимог та доводів скарги, які не передбачають дослідження нових доказів, оскільки апеляційне провадження у даній справі було відкрито до зменшення вказаного критерію для розгляду справ у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до принципів пропорційності та правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст.ст. 10, 11 ЦПК України, розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення скасувати, та ухвалити нове про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідача про розгляд справи за вищевказаним позовом, що в свою чергу позбавило його права особисто прийняти участь у справі, надати пояснення, докази, висловити думку та свої заперечення, з огляду на наступне.

Доводи скарги про те, що суд належним чином не повідомив відповідачів про розгляд цієї справи знайшли своє підтвердження. Так, ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі за цим позовом, розгляд справи призначений до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення. Встановлений відповідачам строк для подання відзиву, який має відповідати вимогам ст.ст. 178, 191 ЦПК України 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Зазначено про роз`яснення відповідачу, що у разі ненадання ними відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (а.с.9).

Згідно відмітки на поштовому конверті копія згаданої ухвали судді Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2021 року, позовної заяви з додатками судом не були вручені відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 13). У справі також відсутні відомості, що суд повторно надсилав згадані документи (копію позову з додатками та копію ухвали суду від 12 жовтня 2021 року про відкриття провадження у справі) на адресу відповідача до ухвалення рішення Московським районним судом м. Харкова від 10 грудня 2021 року по суті розглянутого судом спору, яке є предметом апеляційної скарги, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

В матеріалах справи міститься поштовий конверт повернутий до суду першої інстанції разом із копією ухвали про відкриття провадження з додатками у справі, адресований відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про відмову відповідачів від одержання повідомлення чи про їх незнаходження за адресою, повідомленою суду (а.с.13).

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів. Відомості про повернення до суду першої інстанції судових повідомлень відповідачів з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними доводи скарги, що відповідач не отримувала з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції розглянув справу без дотримання визначеного положеннями ч. 6 ст. 272 ЦПК України порядку повідомлення відповідача про розгляд цієї справи судом та надсиланням згаданих процесуальних документів, внаслідок чого порушив право відповідача доступу до суду, яке має бути поновлене в суді апеляційної інстанції, зокрема шляхом скасування рішення суду з передбачених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України безумовних підстав, та перегляду справи відповідно до доводів апеляційної скарги на підставі наявних у справі документів та заявленого клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів у цьому питанні враховує правові висновки, які були висловлені у аналогічній правовій ситуації у постанові ВП ВС від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, провадження № 14-59цс18.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з безумовних підстав - у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України:

1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, оскільки він фактично користувався ними. Ці обставини апелянт не оспорює. Внаслідок невиконання відповідачем належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості, але у даному випадку розмірі заявленої до стягнення суми, 110229 грн 56 коп., має бути зменшений, з урахуванням заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності.

З огляду на фактичне споживання відповідачем наданих позивачем, відповідно до ст. 11 ЦК України між сторонами склалися правовідносини щодо надання та отримання вищевказаних послуг, та у відповідача виникло грошове зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Судовим розглядом встановлено, що позивач надає послуги з теплопостачання за адресою реєстрації постійного місця проживання відповідачки, що також підтверджує факт споживання відповідачкою послуг позивача, обсяг цих послуг враховується відповідачем на особовий рахунок відповідачки № НОМЕР_1 .

На підтвердження розміру заборгованості відповідач надав до суду відомість нарахування та оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу, яку відповідачка належним чином не спростувала ( а.с. 2).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV) з подальшими змінами, (далі - Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Положеннями частин першої, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідачка не заявляла про неналежне ненадання їх послуг з теплопостачання, відповідні з цього приводу докази у справі відсутні.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених вище положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

КП "Харківські теплові мережі" здійснило подачу теплової енергії відповідачу по о/р № НОМЕР_1 в повному обсязі.

Відповідачкою визнано борг за три роки до звернення до суду з цим позовом, просила розглянути її заяву про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності вимог з 01.04.2003 року по 31.08.2018 року (а.с.29).

Оскільки відповідач не був обізнаний про наявність такого спору, не отримував копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, колегія суддів вважає, що заява про застосування позовної давності має бути прийнята та розглянута судом апеляційної інстанції по суті.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не виконувала свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі».

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із позовною заявою у дійсній справі є жовтень 2021 року, а період нарахування заборгованості становить 01.04.2003 по 31.08.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

Тому, відповідно до заяви про застосування наслідків спливу позовної даності та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" із відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період три роки до дня звернення позивача з цим позовом під час дії карантину, 02.04.2017 року по 31.08.2021 року. Тому в межах заявлених позовних вимог та нарахованого боргу за надані послуги згідно наявної у справі відомості, яка ґрунтується на відповідному тарифі (а.с. 2), розмір заборгованості в межах трирічного строку позовної давності становить 76530 грн 56 коп.

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 квітня 2003 року по 31 серпня 2021 року у них утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 11 жовтня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких сплив трирічний строк звернення до суду з позовом за період з 01 квітня 2003 року по 01 квітня 2017 року, а відтак у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за цей період поза межами строку позовної давності, слід відмовити.

Таким чином наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за надані послуги, в межах позовної давності та її зупинення після введення карантину, тобто за період з 02.04.2017 року по 31.08.2021 року, - на суму 76530 грн 68 коп.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625 ЦК України.

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних в межах трирічного строку позовної давності з урахуванням дати звернення до суду з цим позовом та проведеного розрахунку, з 01.09.2018 по 31.08.2021 боржнику було позивачем обгрунтовано нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 5114 грн 80 коп. та 3% річних у сумі 2419 грн 20 коп., а всього на 7534,00 грн. (а.с.3). Вказаних розрахунків відповідачка не спростувала.

Тому, колегія суддів вважає доведеним позов на суму 76530,56 + 7534,00 = 84 064,56 грн.

У задоволенні позову в іншій частин слід відмовити, за спливом трирічного строку позовної давності, з урахуванням припинення його перебігу під час дії карантину.

Наведене також свідчить, що в іншій частині доводи скарги про відмову у задоволенні позові повністю - не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що КП «Харківські теплові мережі», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2270,00 грн судового збору (а.с.7).

Позовні вимоги задоволено на 81,9 %. Тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1691 грн 60 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в сумі 2270 грн. х 81,9 % = 1 859,13 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, на 18,1%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2724 грн. 00 коп. х 28,1% = 410,87 підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_3 .

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» слід стягнути судовий збір у розмірі 1 859,13 - 410,87 = 1 448,26 грн 53 коп.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шумейко Ярослава Віталійовича - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги за послуги теплопостачання за період з 02.04.2017 року по 31.08.2021 року у розмірі 76530 грн. 68 коп., інфляційні збитки та 3 % річних з 01.09.2018 по 31.08.2021 у розмірі 7534,00 грн., а всього на суму 84 064 грн. 56 коп.

В іншій частині позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 448,26 грн 53 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 30 днів після отримання її повного тексту лише у визначних п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України випадках.

Повний текст судового рішення складений 01 жовтня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії

Н.П.Пилипчук.

О.Ю.Тичкова.