Провадження № 2/761/1770/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Аббасової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухини А.С.,

учасників справи:

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача 2 Воронкова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про захист прав споживачів та визнання договору факторингу недійсним,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «Мілоан» (далі по тексту - відповідач 1) та ТОВ «Вердикт Капітал» (далі по тексту - відповідач 2) про захист прав споживачів та визнання договору факторингу недійсним, в якому просив суд:

-Визнати Договір факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року укладений між ТОВ ФК «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» в частині передачі прав щодо Договору про споживчий кредит №102563692 від 11.09.2021 - недійсним;

-Визнати Договір факторингу №29-12/2021-45 від 29.12.2021 року укладений між ТОВ ФК «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт- Капітал» в частині передачі прав щодо Договору про споживчий кредит №4390605 від 27.09.2021 - недійсним.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11.09.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №102563692, за яким ТОВ «Мілоан» надав кредит на суму 5 500,00 грн., строком на 30 днів, з терміном повернення до 11.10.2021. Процентна ставка на суму кредитної заборгованості складає 1,25 % в день.

Окрім цього, 27.09.2021 року між Позивачем та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №4390605, за яким ТОВ «Мілоан» надав кредит на суму 10 000,00 грн., строком на 30 днів, з терміном повернення до 27.10.2021. Процентна ставка на суму кредитної заборгованості складає 1.25 % в день.

Дані кредити були надані на споживчі цілі.

13.01.2022 року між відповідачами було укладено Договір факторингу №13-01/2022-79, відповідно до якого, право вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачем та ТОВ «Мілоан» відступлено на користь нового кредитора: ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б).

29.12.2021 року між відповідачами було укладено Договір факторингу №29- 12/2021-45 і право вимоги за кредитним договором укладеним між позивачем та ТОВ «Мілоан» відступлено на користь нового кредитора: ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б).

Позивач вважає вищевказані Договір факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року та Договір факторингу №29-12/2021-45 від 29.12.2021 в частині відступлення права вимоги щодо його кредитних договорів є незаконним, укладеними з порушенням вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, та є таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси як споживача банківських послуг, оскільки зазначені договори не містять будь-яких відомостей щодо укладеного між позивачем та ТОВ ФК «Мілоан» Договору про споживче кредитування та умови кредитування, також Договори факторингу не містить і П.І.Б. позивача, як сторони Договору про споживчий кредит та умови кредитування.

Окрім цього, як зазначає позивач, господарська діяльність по наданню фінансових послуг факторингу підлягає обов`язковому ліцензуванню, в той час як у ТОВ «Вердикт Капітал» на момент укладення спірних договорів такої ліцензії не було.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2022 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

17.03.2023 через систему «Електронний суд» надійшов відзив ТОВ «Вердикт Капітал», яким представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що в результаті укладення оспорюваних позивачем договорів жодні права позивача не були порушені, крім цього позивачем не наведено наявність обставин, які б доводили недійсність вказаних договорів.

20.03.2023 на адресу суду надійшов відзив ТОВ «Мілоан», в якому представник вказує, що позивач ОСОБА_1 не вказує у позові в чому саме відбулося порушення його прав, за таких обставин представник просить у задоволенні позову відмовити.

14.08.2023 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Войтович Л.В., якою представник наголошує на порушенні строку для подачі відзиву представником Відповідача 1, а також звертає увагу суду на відсутності ліцензії на надання фінансових послуг з факторингу саме ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою від 12.09.2023 представнику відповідача 2 ТОВ «Мілоан» поновлено пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою від 12.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження.

12.03.2024 на адресу суду надійшла заява генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковського О.В. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні представник позивача вимоги викладені у позові підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити оскільки у ТОВ «Вердикт Капітал» відсутня ліцензія на надання фінансових послуг факторингу.

Представник ТОВ «Вердикт Капітал» в судовому засідання заперечував щодо задоволення позову, зазначив що всі дозвільні документи на здійснення діяльності у Товариства наявні.

Представник відповідача 1 - ТОВ «Мілоан» в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву зазначив прохання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11.09.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №102563692, за яким ТОВ «Мілоан» надав кредит на суму 5 500,00 грн., строком на 30 днів, з терміном повернення до 11.10.2021. Процентна ставка на суму кредитної заборгованості складає 1,25 % в день.

27.09.2021 року між Позивачем та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит №4390605, за яким ТОВ «Мілоан» надав кредит на суму 10 000,00 грн., строком на 30 днів, з терміном повернення до 27.10.2021. Процентна ставка на суму кредитної заборгованості складає 1.25 % в день.

13.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №13-01/2022-79, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитними договорами на користь нового кредитора: ТОВ «Вердикт Капітал», серед яких і Договір про споживчий кредит №4390605, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

29.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №29-12/2021-45 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитними договорами на користь нового кредитора: ТОВ «Вердикт Капітал», серед яких і Договір про споживчий кредит №102563692, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».

Як роз`яснено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У частині першій статті 1078, статті 1080 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та факторинг.

Статтею 34 Закону обумовлено, що Національний банк України в межах компетенції у сфері державного регулювання ринків небанківських фінансових послуг видає небанківським фінансовим установам та особам, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, передбачених пунктами 3 - 9, 11 частини першої статті 4 цього Закону.

Провадження діяльності, зазначеної у частині другій цієї статті, дозволяється лише після отримання відповідної ліцензії. Особи, які здійснюють діяльність без відповідної ліцензії, несуть відповідальність згідно із законом.

Однак, позивач посилаючись на відсутність у ТОВ «Вердикт Капітал» ліцензії щодо провадження фінансової діяльності та надання фінансових послуг, з огляду на що останній не може бути стороною договору факторингу, будь - яких доказів на підтвердження своєї позиції не надає.

У свою чергу, у матеріалах справи наявне розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 833 від 30.03.2017 про видачу ТОВ «Кредекс Фінанс» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання послуг з факторингу.

Протоколом № 01/08-2018 Загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» від 01.08.2018 ТОВ «Кредекс Фінанс» перейменовано на ТОВ «Вердикт Капітал».

Наведеним вище спростовуються доводи позивача у частині відсутності у ТОВ «Вердикт Капітал» ліцензії на надання фінансових послуг факторингу.

Досліджуючи оспорювані договори факторингу, суд констатує, що вони укладені сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору.

Оспорювані договори факторингу спрямовані на реальне настання правових наслідків, а тому при укладенні цих договорів права боржника (позивача у справі) не були змінені.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З аналізу вищезазначених положень, суб`єктом оспорювання договорів може бути одна із сторін правочину, в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Мілоан» або інша заінтересована особа.

Позивач не виступає стороною оспорюваних договорів і не може бути заінтересованою особою в розумінні статей 215 та 216 ЦК України з огляду на наступне: 1. Права заінтересованої особи порушені договором, який оспорюється, і можуть бути в такий спосіб відновлені або іншим чином захищені. 2. Інтереси заінтересованої особи можуть бути реалізовані, внаслідок чого вона здатна буде набути прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Тобто, обраний позивачем спосіб захисту у виді визнання недійсними договорів факторингу має бути спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів безпосередньо позивача.

Внаслідок укладення оспорюваних позивачем договорів факторингу, відбулася заміна кредитора за кредитними договорами, укладення яких позивачем не заперечується, при цьому це не спричинило ані зміну старих чи припинення існуючих, ані виникнення нових правовідносин між кредитором та позивачем. Між укладенням Договорів факторингу та заборгованістю позивача перед кредитором немає причинно-наслідкового зв`язку, адже заборгованість за кредитними договорами утворилася не у зв`язку з укладенням Договорів факторингу, а у зв`язку із укладання позивачем кредитних договорів №102563692 від 11.09.2021 та № 4390605 від 27.09.2021.

У постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що в тексті спірних договорів відсутні відомості щодо обсягу переданих зобов`язань позивача, оскільки, за своєю природою договір факторингу укладається відносно боргового зобов`язання, а відтак, містить повний обсяг переданих прав та обов`язків до нового кредитора.

Докази того, договори факторингу, укладені між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал», порушують вимоги чинного законодавства, що відповідачі під час укладання договорів факторингу не дотримали вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми таких договорів, в матеріалах справи відсутні, позивачем такі докази не надані.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована (зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України обумовлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи документи, можна прийти до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідачів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» дотримано норми чинного законодавства при укладанні договорів факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року та №29-12/2021-45 від 29.12.2021 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Слід зазначити, що інші доводи позивача не впливають на вищевказані висновки суду щодо встановлення судом дотримання відповідачами вимог чинного законодавства при укладанні договору факторингу №13-01/2022-79 від 13.01.2022 року та договору факторингу №29-12/2021-45 від 29.12.2021 року.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 29, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 53, 76-82, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про захист прав споживачів та визнання договору факторингу недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Аббасова