Справа №:752/2254/247
Провадження №: 2/755/4119/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2024 р. місто Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Савлук Т.В.,

секретаря - Лазоренко Н.В.,

учасники справи:

позивач - не з`явилася,

представник позивача - адвокат Риженко Н.О.,

відповідач ОСОБА_1 - не з`явилася,

представник відповідача Київської міської ради - не з`явився,

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Другої Київської держаної нотаріальної контори - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Друга Київська держана нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позов до відповідачів - ОСОБА_1 , Київської міської ради, з вимогами:

«Встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, більше, ніж п`ять років, а саме: з 01 січня 2004 року (набуття чинності СК України) по жовтень 2022 року;

Визначити ОСОБА_2 додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

05 лютого 2024 року Голосіївським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Друга Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

09 травня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Друга Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

12 червня 2024 року (вх. № 32968) до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача Київської міської ради Богдани Городок, за змістом пояснень представником висловлена правова позиція щодо підстав позову та зважаючи на докази у справі просила ухвалити рішення згідно з норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради.

10 липня 2024 року (вх. №?EП-8102) до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, відповідачем висловлена позицію щодо підстав для задоволення позову та визнання обставин наведених позивачем у позовній заяві.

25 червня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви позивача ОСОБА_2 про витребування доказів.

Зобов`язано Другу Київську державну нотаріальну контору направити на адресу Дніпровського районного суду міста Києва належним чином завірену копію спадкової справи № 713/2023 (№ 71793041 у Спадковому реєстрі) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

22 липня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Риженко Н.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснила, що 28 жовтня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного виконавчого комітету зареєстровано шлюб, зроблено актовий запис № 1325. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_2 ». Від цього шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 червня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_2 ». Водночас шлюб було розірвано з формальних підстав, тому з моменту розірвання шлюбу - 26 червня 1997 року по 23 жовтня 2022 року (до дня смерті ОСОБА_3 ) ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 фактично продовжували сумісно проживати, вели спільне господарство, виховували дочку. ОСОБА_3 страждав на онкологічне захворювання, з 2009 року отримав інвалідність другої групи, він неодноразово звертався за медичною допомогою та проходив лікування у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дніпровського району м. Києва» за місцем свого фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ). Поряд з цим, померлий ніде не працював, а тому перебував на утриманні позивача ОСОБА_2 . Померлому ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 , в які проживала їх спільна дочка разом зі своєю сім`єю. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, задля безпеки, 07 березня 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_1 та онуками виїхали до Федеративної Республіки Німеччина. ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Гуммерсбах (Німеччина) помер ОСОБА_3 . Позивачка після смерті чоловіка займалась його похованням. У подальшому позивач звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва у зв`язку з пропущенням встановленого законом строку звернення. Крім того, нотаріусом було запропоновано позивачу звернутися до суду для встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Позивач ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , оскільки їх дочка ОСОБА_1 відмовилася від своєї спадщини, право на яку їй належить за законом після смерті батька. Інших дітей чи родичів ОСОБА_3 не мав.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з`явилася, у письмових поясненнях у судове засідання не з`явилася, просила ухвалити судове рішення згідно з норм чинного законодавства з урахуванням зібраних у справі доказів.

Представник третьої особи Другої Київської держаної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 28 жовтня 1987 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Від цього шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 червня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінено на « ОСОБА_2 ».

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності у рівних частках належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 грудня 2007 року. Це свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 72-674 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 23 листопада 1998 року, виданого Державною адміністрацією Московського району, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Гуммерсбах (Федеративна Республіка Німеччина) помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 31 жовтня 2022 року.

27 грудня 2023 року за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом Другою Київською держаною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 713/2023 на майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 грудня 2023 року державним нотаріусом Другої Київської держаної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропущенням строку прийняття спадщини.

За приписами частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Виходячи з предмету позову, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задля визнання її дружиною ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року (набуття чинності СК України) по жовтень 2022 року.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб від 27 грудня 2023 року № 104538299 ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 02 липня 1985 року.

Частиною 3 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з яким обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України)

Для доведення обставин у справі щодо проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, більше, ніж п`ять років, а саме: з 01 січня 2004 року (набуття чинності СК України) по жовтень 2022 року позивачем подано клопотання про виклик у судове засідання свідків - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , які надали пояснення у судовому засіданні та пояснили, що позивач проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони постійно мешкали у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , однак офіційно не перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання однією сім`єю між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю, вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Позивач ОСОБА_2 зверталася до лікарів, здійснювала лікування померлого ОСОБА_3 . В іншому зареєстрованому шлюбі ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не перебували. З початку воєнних дій на території України вони разом виїхали за кордон - до Федеративної Республіки Німеччина, де позивач фактично продовжувала проживання разом із ОСОБА_3 , у т. ч. на дату його смерті.

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

З урахуванням вищенаведеного, факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, більше, ніж п`ять років, а саме: з 01 січня 2004 року (набуття чинності СК України) по жовтень 2022 року не підтверджено належними та допустимими доказами, публічним висвітленням спільного проживання сторін та позиціонування їх як сімейної пари, яка проживає разом. З урахуванням викладеного, суд вважає не доведеним, що у спірний період позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, придбавали спільне майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що зазначено у ч. 3 ст. 1272 ЦК України (ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви які про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1273 ЦК України).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено сам факт, що вона є спадкоємцем за заповітом чи за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому реалізації права позивача про розгляд питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до частини другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Друга Київська держана нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення додаткового строку для прийняття спадщини є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3, 21, 74 Сімейного кодексу України, статтями 368, 372 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Друга Київська держана нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С у д д я