Номер провадження: 22-ц/813/4820/24
Справа № 509/4863/23
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Державний реєстратор Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко Оксана Сергіївна, Державний реєстратор приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року у складі судді Кочко В.К.,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Державний реєстратор Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко О.С., Державний реєстратор приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень державного реєстратора та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначив, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки: :02:007:0420, на підставі Договору дарування від 22.06.2012, укладеного між позивачем як обдарованим, та його сином ОСОБА_4 , як дарувальником, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю., за реєстром №361. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Разом з цим, 04.08.2023 на належну ОСОБА_1 земельну ділянку завітали невідомі йому особи, які намагались проникнути на ділянку, стверджуючи, що вони є її власниками. З`ясовуючи відповідні обставини, ОСОБА_1 встановив, що 19.05.2012 нібито його сином ОСОБА_4 продано вказану ділянку особі ОСОБА_2 , у зв`язку з чим укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., та зареєстровано в реєстрі за №3079. Про вказаний документ він ніколи не чув, та при укладанні договору дарування між ним, та його сином, буть-які відомості про існування спірного договору купівлі-продажу в реєстрі правочинів були відсутні. Крім того, ознайомившись з документом, стверджує, що підпис на документі вчинений не його сином, а іншою особою. В подальшому, 17.05.2023 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за яким відчужив земельну ділянку на користь останньої. Тобто, на переконання позивача, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.05.2012, укладений між його сином ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, є підробленим документом, оскільки його син такого договору ніколи не укладав та не підписував. За вказаних обставин позвач просив:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :02:007:0420, укладений 13.05.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., за реєстром №3079;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67580030 від 12.05.2023, прийняте державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Одеська область, Антоненко О.С. про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:007:0420 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 50253653, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67638343 від 17.05.2023, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Одеська обл., Сімаченко С.Л., про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер земельної ділянки - :02:007:0420 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 50303539, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237;

-витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки позивач вважав, що оспорюваний договір купівлі продажу є саме неукладеним, а неукладений правочин неможливо визнати недійсним. Крім того, позивачем не доведено факт не підписання ОСОБА_5 оскаржуваного договору, так як відсутній висновок судової почеркознавчої експертизи. Суд першої інстанції не надав оцінку тому, що позивач не довів, що є власником майна та має право на захист порушених прав, оскільки сама по собі реєстрація договору дарування, яка здійснена 22.06.2012 не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин. Крім того, на час укладення договору (22.06.2012) був чинним Закон №1952-IV, який передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 не здійснив таку реєстрацію, а тому не набув права власності на спірну земельну ділянку. Оскільки ОСОБА_5 не набув прав власника на спірну земельну ділянку, то оскаржуваним договором купівлі-продажу не порушуються його права та інтереси, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також зазначає, що суд першої інстанції без встановлення фактичних обставин добросовісності набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, застосував до неї положення ст. 387 ЦПК України та витребував майно як у недобросовісного набувача, що є грубим порушенням законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М. 13.05.2012 видно, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:007:0420.

В свою чергу, 22.06.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:007:0420, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю., за реєстром №361.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.10.2019.

17.05.2023 ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала земельну ділянку, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:007:0420, про що укладено договір купівлі-продажу ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л.

Отже, судом вірно встановлено, що власниками спірної земельної ділянки на підставі різних правовстановлюючих документів є одночасно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також на підставі відомостей Одеського міського нотаріального архіву встановлено, що реєстр правочинів не містить відомостей про укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , за реєстром №3079, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною.

Задовольняючи позов про визнання договору купівлі продажу недійсним, суд виходив з того, що такий не укладався, тому має бути визнаний недійсним, та позивач вправі витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Проте повністю погодитися з висновком суду в частині визнання договору купівлі продажу недійсним неможна, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню(стаття 657 ЦК України).

У разі якщо сторони в укладанні договору згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (висновки викладені в постанові ВП ВС від 16.06.2020 справа №145/2047/16).

Встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, згоди сторони не досягли, відтак він є неукладеним, не потребує визнання його недійсним.

З огляду на викладене, в цій частині позивачем обраний неефективний спосіб захисту прав, на що суд першої інстанції увагу не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав викладених вище.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем факту не підписання договору є недоречними, оскільки встановлений факт відсутності договору.

Вимоги про визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності є похідними від вимог про визнання договору недійсним, тому задоволенню також не підлягають.

Висновки суду в частині вимог про витребування майна ґрунтуються на законі, тому підстав для скасування рішення щодо цих вимог немає, однак воно підлягає зміні виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, п.а ч.2 ст.126 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення права власності, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, та право власності на земельну ділянку, набуту у власність з земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Відповідно до ч.6 цієї статті при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 2,3 постанови КМУ від 06.05.2009 №439 «Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку» при набутті у власність земельної ділянки із земель приватної власності без зміни її меж та цільового призначення, на державному акті на право власності на землю відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо.

Нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки, видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, а також вилучення державного акта у передбачених законом випадках із своїх справ за наявності витягу з Поземельної книги, проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку.

Територіальний орган Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності (п.4).

З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ №750683 видно, що нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю. було здійснено запис, що нею 22.06.2012 за реєстром №361 посвідчено договір дарування, на підставі якого право власності на земельну ділянку перейшло ОСОБА_1 , а також нотаріусом проставлено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку.

Крім того, на державному акті проставлено відмітку про реєстрацію права власності: »Зареєстровано в Поземельній книзі 11.07.2012 за реєстром №1, начальник відділу Держкомзему в Овідіопольському районі Одеської області головного управління держкомзему Одеської області.

Отже, право власності набуте ОСОБА_1 на підставі договору дарування, оформленого у встановленому законом порядку, та зареєстрованого в порядку, чинному на час виникнення права власності.

Крім того, реєстрація права власності є не підставою його набуття, а офіційним визнанням державою прав відповідної особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність реєстрації права є ознакою відсутності права власності є неспроможними, виходячи з викладених обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, зазначено, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

Як законний власник майна ОСОБА_1 , воля на відчуження якого була відсутня, має право на витребування земельної ділянки від останнього набувача ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. Обидві сторони правочину , починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності /недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387,38 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном (постанова ВС 24.01.2024 справа №291/86/20).

Суд першої інстанції висновків з приводу добросовісності/недобросовісності ОСОБА_3 не навів, тому в цій частині рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої воли іншим шляхом.

За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Надаючи оцінку обставинам справи, апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_3 могла дізнатися про стан прав та власника земельної ділянки при належній обачливості при придбанні майна.

Так, у доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 посилалася на відсутність у ОСОБА_1 права власності, відсутність у нього державного акта на землю, а тому при покупці ділянки усвідомлювала про необхідність існування державного акту на земельну ділянку та не була позбавлена можливості пересвідчитеся в тому, що у продавця є той обсяг правовстановлювальних документів, який є достатнім для підтвердження його прав.

Зокрема, з договору купівлі продажу земельної ділянки, укладеного 17.05.2023 з ОСОБА_2 видно, що правовстановлювальним документом є договір купівлі продажу ділянки та відсутні будь-які посилання на надання державного акта на право власності на земельну ділянку, проте це не стало перешкодою для укладання договору.

Станом на час виникнення права власності існував інший порядок реєстрації права власності, ОСОБА_1 він дотриманий, відтак міг бути перевірений ОСОБА_3 якби вона здійснила спробу дізнатися походження прав на земельну ділянку, яку мала намір придбати.

Право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 зареєстровано в 2023 році через 10 років після укладання договору купівлі-продажу (2012 рік), та за кілька днів до укладання договору із ОСОБА_3 , на що остання мала звернути увагу, дізнатися про такі обставини у продавця, проте логічних та змістовних пояснень в цій частині нею не надано.

ОСОБА_3 не надано пояснень і з приводу того, як земельна ділянка була обрана та знайдена як об`єкт купівлі продажу, чи оглядалася вона до її придбання, які ознаки земельної ділянки свідчили про те, що вона є вільною від використання, а також з яких причин для потрапляння на ділянку, яка має огородження, були потрібні зусилля після її покупки, та чому у продавця відсутні від неї ключі. При цьому за поясненнями позивача ділянка межує з ділянкою на якій розташований його будинок, ділянка є огородженою, вільного доступу до неї немає, та через проникнення до неї сторонніх осіб він звертався до правоохоронних органів.

З огляду на викладені обставини, сам факт наявності реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не може бути безумовною ознакою добросовісності ОСОБА_3 як набувача майна.

Отже, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь ОСОБА_1 від ОСОБА_3 як недобросовісного набувача.

Відповідно до частини четвертої ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, тому рішення суду в частині вимог про витребування майна підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Витребування майна з володіння ОСОБА_3 є підставою для реєстрації права власності, а тому вимоги про скасування рішення про реєстрацію за нею права власності є безпідставними, задоволенню не підлягають, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року в частині позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішень про державну реєстрацію прав скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 13.05.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., за реєстром №3079, скасування рішень про державну реєстрацію прав відмовити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 лютого 2024 року в частині позову ОСОБА_1 про витребування майна змінити шляхом викладення мотивувальної частині в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.01.2025.

Головуючий

Судді: