Справа № 691/624/17
Провадження № 2/691/7/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області під головуванням судді Синиці Л. П., за участю секретаря судового засідання Харук Л. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Городищенська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання договорів купівлі - продажу недійсними,

УСТАНОВИВ:

В травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , з вимогами про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.1997 року, видане ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 (1), визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 28.08.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (2), визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 21.12.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (3), визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (4).

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що за життя, його дід, ОСОБА_5 , знаходився в зареєстрованому шлюбі з його бабою, ОСОБА_4 , а саме з 1948 року. Під час шлюбу баба, ОСОБА_4 , та дід, ОСОБА_5 , побудували будинок, право власності на який в 1981 році оформили на діда. ІНФОРМАЦІЯ_1 дід, ОСОБА_5 , помер. На час відкриття спадщини після смерті діда, ОСОБА_5 , йому на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 , спадкоємцями за законом якого були: син померлого (батько позивача) - ОСОБА_6 , донька померлого (тітка позивача) - ОСОБА_7 та баба позивача - ОСОБА_4 . З урахуванням хронології розвитку подій, що відбувались після смерті діда, ОСОБА_5 , і які породжували та припиняли цивільні права та обов`язки, при визначенні матеріального закону, яким регулюються виниклі, спірні правовідносини, необхідно виходити з вимог Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ЦК України (в редакції 1963 року), а також Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв станом на 1996 рік. Оскільки на день смерті заповіт від діда, ОСОБА_5 , був відсутній, успадкування його майна відбувалось за законом. На час відкриття спадщини після смерті діда, ОСОБА_5 , в домоволодінні АДРЕСА_1 були зареєстровані та постійно проживали: він (позивач), його батько - ОСОБА_6 та його баба - ОСОБА_4 . В строки, визначені законом, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, звернулась тільки баба - ОСОБА_4 , інші спадкоємці з відповідними заявами до нотаріальної контори не звертались. 19 лютого 1997 року баба, ОСОБА_4 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на все домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, зазначене свідоцтво про право на спадщину було видано бабі, ОСОБА_4 , без достатніх правових підстав. Таким чином, на час смерті діда, ОСОБА_5 , бабі, ОСОБА_4 , належала 1/2 частина спірного домоволодіння, як співвласнику, оскільки його було побудовано у шлюбі. Отже, розмір спадкової маси після смерті діда, ОСОБА_5 , складала лише 1/2 частину належного йому домоволодіння АДРЕСА_1 . З урахуванням зазначеного, розмір частки, яку мала б успадкувати баба, ОСОБА_4 , у спірному домоволодінні складав 1/4 його частини (половина від спадкової маси), оскільки інша 1/4 частина домоволодіння була успадкована батьком, ОСОБА_6 , який є таким, що прийняв спадщину відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). Всього, бабі після смерті діда з різних правових підстав мало б належати 3/4 частини спірного домоволодіння (1/2+1/4), а право власності на ці частини домоволодіння повинно було бути оформлене нотаріусом двома свідоцтвами: на 1/2 частину спірного домоволодіння - свідоцтвом про право власності на частку у спільному майні подружжя; на 1/4 частину спірного домоволодіння - свідоцтвом про право на спадщину за законом. Однак, нотаріусом було допущено порушення правових норм, що регулюють порядок спадкування та видачу відповідних свідоцтв при спадкуванні, визначення часток при спадкуванні та інше. Безпідставна, незаконна видача ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 1997 року на все спірне домоволодіння призвела до фактичного позбавлення його (позивача) батька права власності на 1/4 його частини, та в подальшому дала можливість ОСОБА_4 , незаконно відчужити все спірне домоволодіння відповідачці ОСОБА_2 28 серпня 1999 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 957, за яким остання відчужила ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що відчуження домоволодіння АДРЕСА_1 було здійснене особою, яка не мала на це права та належних правовстановлюючих документів, то і зазначений договір купівлі-продажу від 28.08.1999 року є недійсним із застосуванням двосторонньої реституції. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 . На день її смерті заповіт був відсутній, а спірне домоволодіння вже неправомірно було відчужено. Однак, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , в домоволодінні АДРЕСА_1 були зареєстровані та постійно проживали: він (позивач) та його батько - ОСОБА_6 , а, відтак, батько вважається таким, що прийняв спадщину на 3/4 частини зазначеного домоволодіння, в порядку ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) та став власником всього спірного домоволодіння, оскільки 1/4 його частину успадкував ще після смерті свого батька (діда). ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 . На день його смерті заповіт був відсутній. Спадкоємцями за законом після померлого були він (позивач) та його сестра - ОСОБА_8 . В строки, визначені законом, його сестра ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини або про відмову у її прийнятті до нотаріальної контори не зверталась. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , та до сьогодні в домоволодінні АДРЕСА_1 , із числа спадкоємців за законом, зареєстрований та постійно проживаю тільки позивач. В строки, визначені законом, звернувся із заявою до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини, яка складалась з акцій в ПАТ "Городищенське АТП - 17147". В обсяг спадкової маси на момент відмови від прийняття ним (позивачем) спадщини спірне домоволодіння не входило, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 (за 6 років до смерті батька) між ОСОБА_2 та ним (позивачем) було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , який було зареєстровано у встановленому законом порядку, а, відтак, відмова від прийняття спадщини не може стосуватись спірного володіння, оскільки на час її відкриття воно не належало на праві власності батьку. Вказує, що зазначена відмова від прийняття спадщини може стосуватись виключно акцій в ПАТ "Городищенське АТП - 17147", оскільки згідно положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Що стосується договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 від 21.12.2001 року, укладеного між ОСОБА_2 і ним (позивачем), то він є недійсним, оскільки був укладений особою, яка не мала законних підстав відчужувати вказане домоволодіння. Вважає, що являюсь таким, що прийняв спадщину після смерті батька в порядку ст. 1268 ЦК України, та успадкував все спірне домоволодіння, право власності на яке мав би можливість оформити та зареєструвати в будь-який час за відсутності порушень допущених при оформленні права на спадщину після смерті діда, баби та батька. Зазначає, що є єдиним із числа спадкоємців за законом після смерті батька, який "фактично" прийняв домоволодіння АДРЕСА_1 у спадок в порядку ст. 1268 ЦК України, тому є таким, чиї права порушені та підлягають відновленню в судовому порядку. Оскільки після смерті діда - ОСОБА_5 , баби - ОСОБА_4 не входив до складу спадкоємців, його право на спадкування саме спірного домоволодіння виникло в 2007 році, однак не могло бути реалізоване, оскільки, житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 незаконно та безпідставно неодноразово відчужувався особами, які не мали на це права.

13.06.2017 в даній справі відкрито провадження, справу призначено до судового розгляду.

22.06.2017 до участі в справі залучено, як третю особу без самостійних вимог Городищенську державну нотаріальну контору, судове засідання відкладено.

27.11.2017 в даній справі, як третю особу без самостійних вимог, залучено ОСОБА_3 , та відповідно до ухвали суду витребувано з Городищенської державної нотаріальної контори інформацію, спадкові справи, в копіях, після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ).

29.05.2018 представником третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_9 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з доводами наведеними в позовній заяві, не погоджується в повному обсязі. ОСОБА_5 за життя мав на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 . Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 вказане домоволодіння успадкувала його дружина ОСОБА_4 . 28.08.1999 року остання на підставі договору купівлі-продажу відчужила домоволодіння ОСОБА_2 . В подальшому, 21.12.2001 року перебуваючи у шлюбі з позивачем по справі ОСОБА_1 разом придбали за договором купівлі-продажу вказане домоволодіння. Згідно рішення Городищенського районного суду від 31.08.2010 року шлюб між нею (третьою особою) та позивачем було розірвано. Позивач, маючи на меті уникнути розподілу спільного майна подружжя, а саме вказаного домоволодіння, звернувся до Городищенського районного суду з позовом до відповідача по справі ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння удаваним та визнання укладеним договору дарування. Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 27.10.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. Крім того, задля створення перешкод при розподілі спільного майна подружжя, сестра позивача по справі ОСОБА_8 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа Городищенська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним за встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням апеляційною суду Черкаської області від 30.05.2014 року ОСОБА_8 було відмовлено у позові у повному обсязі (цивільна справа № 22-ц/793/1497/14). Рішенням Городищенського районного суду 12.05.2014 року (справа № 691/285/14-ц) та додатковим рішенням цього ж суду від 04.02.2015 року (цивільна справа № 2-25/11) визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділено в рівних частках між ними. Що ж до обставин викладених у позовній заяві, вважає їх не обґрунтованими, такими що не відповідають законодавству, та є лише припущенням позивача щодо обставин певних подій. Враховуючи те, що обставини викладені у позовній заяві є лише припущеннями позивача щодо дійсних намірів та прав вже померлих на цей час осіб, які не підтверджені жодним належним доказом просить суд відмовити у позові в повному обсязі.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 29.05.2018 року явка відповідача ОСОБА_2 визнавалася обов`язковою.

06.03.2019 позивач ОСОБА_1 подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме від вимоги про визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 . Інші позовні вимоги підтримує.

З урахуванням долучених до справи доказів, а саме Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок номер АДРЕСА_1 (спірне домоволодіння), відповідно до ухвали від 23.09.2020 року в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

12.10.2022 в справі закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд позову по суті.

26.12.2024 в судове засідання сторони не з`явилися, повідомлені належно.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Представники позивача Ковтанець І. О. та Піщанський В. П. в судове засідання не прибули, без повідомлення причин, клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 попередньо клопотала про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує щодо їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 надіслала на електронну адресу суду клопотання в якому просила справу без її участі не розглядати, оскільки в зв`язку воєнним станом виїхала в Німеччину.

Третя особа без самостійних вимог Городищенська державна нотаріальна контора попередньо клопотали про слухання справи без представника нотаріальної контори.

Суд, згідно п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою сторін, не здійснювалось (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Руїз Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 та частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу.

У відповідності до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) "кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та в ході судового розгляду підтримав вимоги про:

1) визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.1997 року, видане ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 ;

2) визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 28.08.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

3) визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 21.12.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (позивач).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини у справі Chahal v. the United Kingdom (заява № 22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовязань.

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути обєктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне субєктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа № 908/976/19).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні обставини.

ОСОБА_5 (дід позивача) за життя мав на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 (свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 22.10.1981 року).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 14.06.1996 року, актовий запис № 145.

Після смерті ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1 успадкувала його дружина ОСОБА_4 (свідоцтва про одруження від 30.07.1948 року, НОМЕР_2 , та свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.1997 року, спадкова справа № 80, зареєстровано у реєстрі за № 661).

28.08.1999 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Соколовою О. М. відчужила (продала) домоволодіння по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці держфонду, ОСОБА_2 (відповідачу), зареєстровано у реєстрі № 957.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 24.09.1999 року, актовий запис № 203.

21.12.2001 року ОСОБА_1 (позивач) за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Соколовою О. М., у ОСОБА_2 придбав домоволодіння АДРЕСА_1 на присадибній земельній ділянці.

Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 12.05.2014 року (вступило в законну силу 23.12.2014 року) та додатковим рішенням від 04.02.2015 року (вступило в законну силу 17.03.2015 року) в цивільній справі № 2-25/11, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поділено в рівних частках між ними.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 30.05.2014 року у справі № 22-ц/793/1497/14, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до Городищенської міської ради Черкаської області, треті особи: Городищенська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 03.04.2017 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку із нововиявленими обставинами заочного рішення від 12.05.2014 року та додаткового рішення від 04.02.2015 року, в цивільній справі № 2-25/11, залишено без задоволення.

Тобто, на час пред`явлення позову - травень 2017 року житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (співвідповідач) в рівних частках (спільна сумісна власність подружжя).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України). При цьому учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (постанова Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у звязку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобовязаний надати належну оцінку цим доказам.

Щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, з наступними змінами та доповненнями, не визначали підстав визнання свідоцтв про право власності недійсними, а тому застосуванню підлягає чинне законодавство.

Так, статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14.05.2018 у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.02.1997 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , стала його дружина - ОСОБА_4 . Спадкове майно на яке видане свідоцтво - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці держфонду.

Підставою для визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом позивач зазначає те, що свідоцтво було видане без достатніх правових підстав. Та, з урахуванням розміру частки, ОСОБА_4 мала б успадкувати 1/4 частини домоволодіння (половина від спадкової маси), оскільки інша 1/4 частина домоволодіння була успадкована батьком позивача ОСОБА_6 , який є таким, що прийняв спадщину відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Оцінюючи зміст заявлених позивачем позовних вимог, вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , який мав на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 , в строк визначений законом до нотаріальної контори звернулась лише дружина померлого ОСОБА_4 . Інші спадкоємці, в тому числі ОСОБА_6 (син померлого та батько позивача), ОСОБА_2 (дочка померлого - відповідач по справі) до нотаріальної контори із заявою про намір прийняти спадщину не звертались.

Згідно частини 2 статті 553 ЦК України в редакції 1963 року вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини зазначеної у статті 549 цього Кодексу.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_6 (сина померлого та батька позивача) і проживання разом із спадкодавцем у спірному домоволодіння не є підставою вважати, що останній за життя мав намір успадкувати частину домоволодіння та фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Про відсутність намірів щодо прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 свідчить те, що за життя батько позивача ОСОБА_6 не заявляв про порушення свого права на спадкування, та не оспорював видане його матері ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину від 19.02.1997 року. Аналогічних дій, також не здійснювала його сестра та дочка спадкодавця - ОСОБА_2 (відповідач по справі).

ОСОБА_6 , на час смерті батька ОСОБА_1 , був живим та мав можливість реалізувати свої права самостійно (оспорити свідоцтво про право на спадщину за законом).

На час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 не входив до числа спадкоємців ні за законом ні за заповітом, та не являвся стороною відносно якої були вчені нотаріальні дії, а отже не наділений правом оскаржувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Городищенською державною нотаріальною конторою Ковтанець К. І. 19.02.1997 року.

За встановлених обставин, суд приходить висновку, що видачею свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого діда ОСОБА_5 , цивільні права чи інтереси позивача ОСОБА_1 не були порушені. Та, вимоги позивача про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.1997 року є необґрунтованими.

Окремо, заслуговує на увагу й та обставина, що предметом спору є свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.02.1997 року (до предявлення позову пройшло більше 20 років), та за нормами ЦК закінчення строку позовної давності (загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки) до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.08.1999 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати в справі № 359/5719/17 від 14.09.2021 року, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник, керуючись виключно власними інтересами, здійснює щодо свого майна будь-які дії, які не повинні суперечити вимогам закону і не повинні порушувати прав та інтересів інших осіб та суспільства.

Такий спосіб захисту порушеного права як визнання правочину недійсним застосовується в тих випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину з порушенням умов щодо його дійсності, при цьому метою такого позову є вимога про реституцію, яка може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи.

На час укладення договору купівлі-продажу від 28.08.1999 року, позивач ОСОБА_1 стороною договору не був, не був стороною договору і його батько ОСОБА_6 , спадкоємцем якого він себе вважає. І, задоволення позову в цій частині призведе до того, що житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , буде залишено у власності померлої ОСОБА_4 спадкоємцем якої позивач не являється. А отже, такий спосіб не призведе до подальшої реалізації позивачем його, як він вважає порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Тому, в разі задоволення вимог позивача очевидно порушувалися би суб`єктивні цивільні права не лише відповідача ОСОБА_2 , а й померлої ОСОБА_4 , що є неприпустимим.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.12.2001 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (позивач).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Такий висновок міститься у Постанові ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина 2 статті 216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами 1, 2 статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК України)

У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16).

У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми.

Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини 2 статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина 2 статті 216 ЦК України).

Чинне законодавство визначає, що у разі витребування майна у добросовісного набувача у зв`язку із визнанням недійсним договору про придбання цього майна, відповідачу у справі належить право отримати від особи з якою було укладено правочин вартість майна, яку було сплачено - у порядку двосторонньої реституції (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України). Такий спосіб захисту не є тотожним відшкодуванню збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Вимоги про повернення майна переданого за недійсним правочином позивачем не заявлено.

Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів підстав для скасування договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння АДРЕСА_1 , а також, що заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 12.05.2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 04.02.2015 року, які вступили в законну силу, визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , здійснено його поділ, вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

При вирішенні спору за заявленими вимогами, на увагу заслуговує й та обставина, що 05.01.2007 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Городищенської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_6 , на користь дочки померлого (сестри позивача) ОСОБА_8 .

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1273 ЦК України в редакції 2004 року відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, не залежно від обізнаності спадкоємця про обсяг спадщини. Прийняти частину або відмовитись від частини спадщини діючим законодавством не допускалось.

Отже, відмовившись від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 відмовився від усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (ст. 1216, ст. 1218 ЦК України).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановлених обставин, твердження позивача на порушення його права, є безпідставними та недоведеними.

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Керуючись ст. ст. 2-13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Городищенська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання договорів купівлі - продажу недійсними, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. П. Синиця