Справа № 367/3883/21
Провадження №2/367/896/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Миколаєнко П.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна про визнання частково недійсним, із моменту вчинення, шлюбного договору, поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна про визнання частково недійсним, із моменту вчинення, шлюбного договору, поділ майна подружжя, в якому просив визнати частково недійсним, із моменту вчинення шлюбний договір (укладений у шлюбі) від 02 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 1295, а саме пункти 3.1., 3.2., 3.3., 3.4 вказаного шлюбного договору; здійснити поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , поділивши його наступним чином: виділити у особисту приватну власність ОСОБА_3 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м; виділити у особисту приватну власність ОСОБА_3 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 5 кв.м; виділити у особисту приватну власність ОСОБА_3 частину автомобіля марки Kia, модель RIO, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий, зареєстрованого Центром 8046 від 30 грудня 2015 року; стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь судові витрати у вигляді: сплати судового збору у розмірі 6 149,18 (шість тисяч сто сорок дев`ять гривень 18 коп.) грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 (п?ять тисяч) гривень. Позивач зазначає, що 02 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між ним та відповідачкою ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

Від даного шлюбу мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджує, що спільне життя між ними не склалося, подружні відносини остаточно припинені з липня 2020 року та з цього часу спільно не проживають, спільне господарство не ведуть.

Позивач зазначає, що за час шлюбу ними придбано за спільні кошти наступне майно: 1) нерухоме майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., оформлена на ім?я ОСОБА_4 ;

2) нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 5 кв.м., оформлене на ім?я ОСОБА_4 ;

3) рухоме майно - автомобіль марки КІА, модель RIO, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий, зареєстрований Центром 8046 30 грудня 2015 року, дата першої реєстрації - 08 вересня 2011 року, оформлений на ім?я ОСОБА_3 , відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Центром 8046 30 грудня 2015 року.

Позивач вказує, що 02 жовтня 2018 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 укладено Шлюбний договір (укладений у шлюбі), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 1295. Позивач звертає увагу суду, що підставою підписання ним, проти власної волі, шлюбного договору, стало постійне маніпулювання відповідачкою спільною дитиною, що негативно відображалося на психіці сина та маніпулювання збереженням шлюбних відносин («підпишеш - будемо жити», «підпишеш-будеш спілкуватися з дитиною», « не підпишеш - не побачиш сина», «не підпишеш - подаю на розлучення».

Відповідно до п. 3 Шлюбного договору від 02 жовтня 2018 року, подружжя визначає наступний правовий режим майна у їхньому шлюбі: п. 3.1. рухоме майно, яким є автомобіль марки КІA, модель RIO, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий, зареєстрований Центром 8046 30 грудня 2015 року, дата першої реєстрації - 08 вересня 2011 року, набутий під час шлюбу і оформлений на ім?я Чоловіка згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Центром 8046 30 грудня 2015 року, є особистою приватною власністю Чоловіка і не підлягає розподілу. При відчуженні цього майна (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, -позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого Подружжя не потрібна; п. 3.2. нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 , набута під час шлюбу і оформлена на ім?я Дружини, згідно Свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області 25 липня 2014 року за індексним номером 24742138, є особистою приватною власністю Дружини і не підлягає розподілу. При відчуженні цього майна (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого Подружжя не потрібна. Пункт 3.3. Шлюбного договору передбачає, що нерухоме та рухоме майно, належне одному з Подружжя за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положеннями цього Шлюбного договору, в тому числі, коли в ремонт цього майна вкладені спільні кошти, є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім?я оформлене це майно. При відчуженні (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого Подружжя не потрібна. За п. 3.4. Шлюбного договору, нерухоме та рухоме майно, яке буде придбано одним із Подружжям в майбутньому під час шлюбу, перебуватиме у особистій приватній власності того з Подружжя, на чиє ім?я буде оформлене це майно і не підлягатиме розподілу. При відчуженні (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого Подружжя не потрібна.

Позивач стверджує, що нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 5 кв.м., оформлене на ім?я ОСОБА_4 .

Позивач наголошує, що за умовами шлюбного договору від 02 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1295, усе нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира АДРЕСА_1 вартістю 842 523, 40 грн. та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 вартістю 41 142,15 грн., придбане у шлюбі, належить відповідачці.

Позивач звертає увагу суду, що спірними умовами вказаного правочину він поставлений у надзвичайно невигідне становище порівняно з відповідачем та положеннями закону.

Крім того, зазначає, що положення пунктів 3.1., 3.3. Шлюбного договору прямо суперечать вимогам ч.5 ст. 93 СК України, яка передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Позивач звертає увагу суду, що він у надзвичайно невигідному матеріальному становищі та не отримав жодного об`єкту нерухомого майна та вартість нерухомого майна, яке переходить у власність відповідачки складає 883 665, 55 грн., що є набагато більшим ніж вартість автомобіля марки Kia, модель Rio, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, вартість якої складає 164 568, 60 грн., що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсним відповідних положень шлюбного договору.

Таким чином, вважає, що нажите подружжям майно можна поділити наступним чином: -виділити у його особисту приватну власність частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м; виділити у його особисту приватну власність частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 5 кв.м; виділити у його особисту приватну власність частину автомобіля Kia, модель RIO, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий.

24 вересня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідач зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, оскільки вважає, що шлюбний договір від 02 жовтня 2018 року є дійсним та повністю відповідає вимогам СК України та ЦК України, не порушує майнові інтереси учасників договору, укладений сторонами добровільно, без застосування будь-якого із них фізичного та психологічного тиску один до одного чи з боку третіх осіб, не носить характеру удаваного правочину і відповідає їх дійсним намірам.

Крім того зазначає, що твердження позивача про те, що він опинився в надзвичайно невигідному матеріальному становищі не підтверджується жодними належними чи допустимими доказами.

Також зазначає, що позивач вільно погодився на запропоновані умови, розумів значення своїх дій та їхні правові наслідки, нотаріус ознайомив його з положеннями цивільного та сімейного законодавства України, а тому зазначені підстави є надуманими та умови договору жодним чином не порушують його матеріальне становище.

Відповідач стверджує, що положення Шлюбного договору жодним чином не суперечать положенням ч.5 ст. 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно- правових угод на його виконання. Сторони також не передавали у власність один одному нерухоме та рухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх поясненнях зазначила, що шлюбний договір між сторонами був укладений за взаємною згодою, позивач та вона добровільно з`явилися до нотаріуса, позивач надав документи на автомобіль, в момент укладення договору були нормальні стосунки, шлюб між сторонами розірвано 18.06.2021.

Заслухавши позицію представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, надані докази, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , про що 02 вересня 2011 року складено відповідний актовий запис № 1155, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Іванківському та Поліському районах Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Іванківському та Поліському районах Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 257074384 від 18 травня 2021 року, нежитлове приміщення, загальною площею 5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.12.2015 року, виданого Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. Вказане підтверджується також копією свідоцтва про право власності, наданою відповідачем ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 257074384 від 18 травня 2021 року, квартира, загальною площею 38, 3 кв. м, житлова площа 16,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 липня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області. Вказане підтверджується також копією свідоцтва про право власності, наданою відповідачем ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 за ОСОБА_3 на зареєстровано транспортний засіб Kia, модель RIO, тип - легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий.

02 жовтня 2018 року ОСОБА_3 (далі - чоловік) та ОСОБА_4 (далі - дружина), перебуваючи у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 02 вересня 2011 року, актовий запис № 1155 (далі - подружжя), керуючись ст.ст. 92-102 Сімейного кодексу України, попередньо ознайомлені нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, їх наслідки, та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідає нашій внутрішній волі як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за договором, маючи намір врегулювати майнові відносини між собою і визначити майнові права та обов`язки, на засадах взаємоповаги один до одного, уклали шлюбний договір про наступне. Відповідно до п.1 вищевказаного договору, цим шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям та визначаються майнові права та обов`язки подружжя. Відповідно до п.2 вищевказаного договору, шлюбний договір не регулює особисті відносини між подружжям.

Відповідно до п.3 вищевказаного договору, подружжя визначає наступний правовий режим майна в їхньому шлюбі.

Відповідно до п.п.3.1. вищевказаного договору, рухоме майно, яким є автомобіль марки Kia, модель RIO, тип -ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , повна маса 1580, маса без навантаження 1002, об?єм двигуна 1343, тип пального В, колір сірий, зареєстрований Центром 8046 30 грудня 2015 року, дата першої реєстрації - 08 вересня 2011 року, набутий під час шлюбу і оформлений на ім`я чоловіка згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого центром 8046 30 грудня 2015 року, є особистою приватною власністю чоловіка і не підлягає розподілу. При відчуженні цього майна (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого подружжя не потрібна.

Відповідно до п.п.3.2. вищевказаного договору, нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 , набута під час шлюбу і оформлена на ім`я дружини, згідно Свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області 25 липня 2014 року за індексним номером 24742138, є особистою приватною власністю дружини і не підлягає розподілу. При відчуженні цього майна (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого подружжя не потрібна. Відповідно до п.п.3.3. вищевказаного договору, нерухоме та рухоме майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положенням цього Шлюбного договору, в тому числі, коли в ремонт цього майна вкладені спільні кошти, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я оформлене це майно. При відчуженні (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого з подружжя не потрібна. Відповідно до п.3.4 шлюбного договору, нерухоме та рухоме майно, яке буде придбано одним із подружжям в майбутньому під час шлюбу, перебуватиме у особистій приватній власності того з подружжя, на чиє ім`я буде оформлене це майно і не підлягатиме розподілу. При відчуженні (продажі, міні, даруванні) передачі в найм, позичку, заставу або іпотеку, тощо, згода іншого подружжя не потрібна.

Відповідно до п.4 вищевказаного договору, кожен з подружжя не несе відповідальності за фінансові зобов`язання іншого з подружжя, ні перед фізичними, ні перед юридичними особами.

Відповідно до п.5 вищевказаного договору, подружжя свідчить, що цей Шлюбний договір укладено ними добровільно, без застосування до будь-якого із них фізичного чи психічного тиску один до одного чи з боку третіх осіб, також підтверджують, що цей Шлюбний договір не носить характеру удаваного правочину і відповідає їх дійсним намірам.

Відповідно до п.6 вищевказаного договору, шлюбний договір може змінюватися. Такі зміни можуть бути внесені протягом існування шлюбу за згодою подружжя договором, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Одностороння зміна умов цього Шлюбного договору не допускається. Відповідно до п.7 вищевказаного договору, подружжя має право відмовитися від Шлюбного договору. У такому разі за вибором подружжя права та обов`язки, встановлені цим Шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання подружжям до нотаріуса заяви про відмову від цього Шлюбного договору. Одностороння відмова від Шлюбного договору не допускається. Відповідно до п.8 вищевказаного договору, на вимогу одного із подружжя цей шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання.

Відповідно до п.9 вищевказаного договору, цей шлюбний договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п.10 вищевказаного договору, зміст шлюбного договору, правові наслідки вибраного подружжя правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст ст.ст. 57-73, 75, 92-94, 96, 97, 100-103 Сімейного кодексу України подружжю нотаріусом роз`яснено.

Судом досліджено договір № 6550126 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, від 10 червня 2013 року, укладений між АТ «Ощадбанк» в особі старшого контролера-касира, Правик К.О. , який діє на підставі Наказу № 669-ОС від 08 червня 2012 року, з однієї сторони і ОСОБА_8 , з другої сторони. Також, судом досліджено заяву ОСОБА_8 про дострокове закриття рахунку від 02.07.2013, та копії квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції від 02.07.2013 на суму 6900 доларів США, що еквівалентно 56 131 грн. 50 коп.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 зазначила, що позивач є її братом, їй відомо, що під час шлюбу із ОСОБА_4 у них були складні стосунки, часто сварилися, зазначила, що автомобіль подружжям був придбаний за кошти позивача, за які кошти придбано було подружжям квартиру, їй невідомо. Також, свідок зазначила, що у 2020 році брат - позивач ОСОБА_3 розповів їй про розлучення із відповідачкою ОСОБА_4 , а також розповів про укладений у 2018 році шлюбний договір, а також про те, що шлюбний договір був укладений під психологічним тиском відповідачки, яка йому говорила, що збирається розлучатися з ним та забере дитину.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання про те, що відповідачка ОСОБА_4 є її донькою, в 2010 році позивач та її донька почали жити разом у її квартирі, у 2011 році вони одружилися, на весілля вона подарувала їм 3500 доларів США, які вони вклали у купівлю нового автомобіля, що є предметом спору. Також свідок зазначила, що позивач за весь період шлюбу з її донькою мав невеликий дохід. Пізніше донька та позивач захотіли жити окремо, та свідок ОСОБА_8 дала доньці ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8000 доларів США, які вона вклала в придбання квартири. Також свідок зазначила, що решту коштів, яких не вистачало на придбання квартири, вона позичила у подруги. Кошти свідок накопичила від здачі в оренду іншої квартири. Зазначила, що вказане підтверджується також наданими до справи квитанціями про зняття нею готівки з депозитного рахунку. У 2018 році, оскільки на той час була спільна дитина, донька з чоловіком вирішили позначити, хто є власником майна, уклавши шлюбний договір. Свідок ОСОБА_8 зазначила, що у 2018 році на час укладення шлюбного договору донька з позивачем проживали разом з нею у її квартирі в місті Києві, а переїхали у придбану квартиру в м. Буча у 2019 році, після чого відносини між подружжям погіршилися. Свідок ОСОБА_8 зазначила, що на момент укладення шлюбного договору між сторонами були нормальні стосунки, шлюбний договір підписували не під тиском, за взаємною згодою.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайновоі) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влоди, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, іхніх посодових і службових осіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Оскільки шлюбний договір передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частина третя ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Правочин - це дія особи, яка відображає її внутрішню волю.

Якщо волевиявлення виражене не чітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину. Тому виникає необхідність у встановленні особливих правил тлумачення волі сторони правочину.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20, від 08 червня 2022 року у справі № 363/1545/20.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч. 1, 2, 4 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно з ч. 2-4 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Як убачається з умов оспорюваного шлюбного договору, його сторони врегулювали свої майнові відносини щодо майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі, що на думку суду, відповідає завданню і правій природі шлюбного договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом оспорюваного договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення шлюбних договорів, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. ст. 57-73, 75, 92-94, 96, 97 СК України; сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей стосовно умов даного договору.

Відповідно до п. 5 оспорюваного договору, подружжя свідчить, що цей Шлюбний договір укладено ними добровільно, без застосування до будь-якого із них фізичного чи психічного тиску один до одного чи з боку третіх осіб, також підтверджують, що цей Шлюбний договір не носить характеру удаваного правочину і відповідає їх дійсним намірам.

Відповідно до п.6 вищевказаного договору, шлюбний договір може змінюватися. Такі зміни можуть бути внесені протягом існування шлюбу за згодою подружжя договором, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Одностороння зміна умов цього Шлюбного договору не допускається.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, зокрема встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з норм згаданої статті 204 ЦК України, суд доходить висновку, що станом на день укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 володів повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено протилежне достатніми належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Так, судом в ході розгляду справи встановлено та підтверджено, що оспорюваний шлюбний договір між відповідачем та позивачем укладений саме з наміром врегулювати відносини між ними, як подружжям, визначити їх майнові права і обов`язки.

Між тим, судом встановлено та підтверджено, що умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні. Разом з тим з шлюбного договору не вбачається домовленості між сторонами щодо майнових відносини щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , набутого під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено і сторонами не заперечувалася та обставина, що нежитлове приміщення № 144, загальною площею 5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_5 , відповідачем ОСОБА_4 була придбана під час шлюбу з позивачем, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з підстави доведення позивачем, що дане майно було набуте під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Питання щодо стягнення витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору підлягають вирішенню за правилами статті 141 ЦПК України, згідно частини першої якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна про визнання частково недійсним, із моменту вчинення, шлюбного договору, поділ майна подружжя - задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № 144, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 411 (чотириста одинадцять) гривень 42 копійки.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, адреса: АДРЕСА_8 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 07.03.2025.

Суддя Ю.В. Кравчук