КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3893/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стригуна Андрія Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року (суддя Мальцев Д.О.). у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Корпорейшн» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Аграрно-трейдингова компанія», Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна,

встановив:

у липні 2019 року ТОВ «Бізнес Корпорейшн» звернулось до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу майна № 1 від 22 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець), а також стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 921грн.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що 22 грудня 2018 року він набув у власність трансформаторну підстанцію № 27228, яку придбав у ТОВ «Українська аграрно-трейдингова компанія», яке в свою чергу придбало це майно 3 грудня 2018 року на прилюдних торгах, організованих Департаментом ДВС Міністерства юстиції України з примусового виконання виконавчого листа №761/18061/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованості.

Позивач посилався на те, що йому стало відомо, що зазначені торги оскаржуються у судовому порядку і в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 761/7957/19 за позовом ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ», ТОВ «Українська аграрно-трейдингова компанія», ВПВР Департаменту ДВС, треті особи: АТ «Укрексімбанк», ОСОБА_2 , ТОВ «Бізнес Корпорейшн» про визнання недійсними електронних торгів щодо реалізації трансформаторної підстанції № 27228 та скасування Акту про проведенні електронні торги. Як підставу для визнання торгів недійсними, ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №1 від 22 липня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 продав трансформатор ОСОБА_1 за 400 000грн, на підтвердження чого ОСОБА_1 надано копії документів (договір, розписка про отримання коштів, акт прийому передачі майна). ОСОБА_1 зазначала, що трансформатор, який придбано позивачем у ТОВ «УАТК», є її

власністю, оскільки це майно придбано нею у ОСОБА_2 22 липня 2014 року, задовго до проведення прилюдних торгів.

Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу майна №1 від 22 липня 2014 року між відповідачами має ознаки фіктивності у розумінні ст. 234 ЦК України (укладений сторонами без наміру створення юридичних наслідків), має ознаки недійсності в розумінні ст. 228 ЦК України (договір порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства), а відтак є недійсним.

Позивач вважав, що оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами та унеможливлення в майбутньому стягнення за рахунок його майна заборгованості, для чого передав його у власність ОСОБА_1 шляхом вчинення правочину, який має фіктивний характер.

Позивач стверджував, що ОСОБА_2 є боржником ПАТ «Укрексімбанк» за численними кредитними договорами, які укладені в рамках Генеральної кредитної угоди №151111N6 від 16 грудня 2011 року та через 13 днів з дати прийняття до розгляду судом позову банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відкриття провадження, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу майна №1.

Позивач зазначав, що Шевченківський районний суд міста Києва в справі №761/18061/14-ц задовольнив позов АТ «Укрексімбанк» та стягнув із ОСОБА_2 борг на користь банку в сумі 5 238 239 євро та 30 361 756грн, а ОСОБА_2 , будучи боржником АТ «Укрексімбанк» та відчужуючи майно (трансформаторну підстанцію) на підставі оспорюваного договору ОСОБА_1 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діяв недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу не з метою продажу свого майна та отримання прибутку від його реалізації, а із метою недопущення звернення стягнення на своє майно в рамках виконавчого провадження.

Крім того, позивач зазначав, що ОСОБА_2 , будучи фізичною особою-підприємцем, не відобразив в податковій звітності за 2014 рік факт отримання ним доходу від реалізації трансформаторної підстанції, що, на думку позивача, є свідченням того, що кошти в сумі 400 000грн йому в 2014 році за продаж підстанції від ОСОБА_1 не надходили. Також і Акт прийому-передачі майна №1 від 22 липня 2014 року про передачу трансформаторної підстанції, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не відображає фактичної передачі майна, оскільки вона із дати укладення спірного правочину 22 липня 2014 року до моменту його реалізації на електронних торгах 3 грудня 2018 року, не переміщувалось із зазначеної адреси.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу майна (підстанція трансформаторна № 27288 (виносний трансформатор ТП - 2585) № 1 від 22 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Стригун А.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідачки зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір укладений між відповідачами без мети створення юридичних наслідків та має ознаки фіктивності, пославшись на те, що розписка про одержання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 400 000грн не може бути підтвердженням належного розрахунку сторін договору, оскільки розрахунки в сумі, що перевищує 150 000грн, здійснюються шляхом проведення безготівкових платежів.

Представник відповідачки посилається на те, що дійсність цієї розписки ніким не оскаржувалась, а її фіктивність є недоведеною.

Також представник відповідачки вважає, що суд прийшов до помилкового висновку стосовно того, що акт прийому-передачі майна № 1 від 22 липня 2014 року не може слугувати доказом передачі майна, оскільки фактичного руху майна не відбулось. Проте, вказана підстанція, на момент її відчуження, була під`єднана до міської електричної мережі для обслуговування будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала в іпотеці у ОСОБА_1 , а тому підстав для переміщення придбаної підстанції у ОСОБА_1 не було.

Крім цього представник відповідачки зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно враховано недопустимі докази, зокрема копії податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за 2014 рік, які були подані до суду без підтвердження законності джерела їх отримання, більше того ймовірна несплата ОСОБА_2 податкових зобов`язань не має будь-якого відношення до предмета доказування у даній справі.

Також представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції безпідставно посилався в оскаржуваному рішенні на висновок судово-технічної експертизи документів №27101/21-34/13535-13567/22-34 від 2 червня 2022 року, оскільки зазначений висновок не є доказом фіктивності оспорюваного позивачем правочину, а лише вказує на наявність ознак зберігання цього договору в неналежних умовах.

Представник відповідачки зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 1 від 22 липня 2014 року ОСОБА_2 не був боржником і в нього були відсутні зобов`язання з погашення заборгованості перед будь-яким кредитором, відсутні заборони на відчуження належного йому майна, а інший учасник цього договору - ОСОБА_1 не мала будь-якого умислу на невиконання нею умов цього договору.

Представник відповідачки також вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував подані ним письмові докази, а саме постанову органу дізнання Святошинського УП ГУНП в м. Києві про закриття у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення кримінального провадження № 0003442, дізнання в якому здійснювалось за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, за фактом можливого підроблення договору купівлі-продажу майна № 1 (трансформаторної підстанції № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), укладеного 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також представник відповідачки зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував положення ст. 234 ЦК України, визнавши договір недійсним у зв`язку з його фіктивністю, хоча в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції дійшов висновку лише про наявність ознак фіктивності, а тому у нього не було достатніх правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Крім цього представник відповідачки зазначає про порушення судом першої інстанції вимог ст. 265 ЦПК України, посилаючись на неповноту описової та мотивувальної частини рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Бізнес-Корпорейшн» - адвокат Пугач С.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладаючи оспорюваний правочин, ОСОБА_2 діяв недобросовісно, переслідуючи мету уникнути стягнення свого майна в рамках виконавчого провадження.

Представник позивача зазначає, що надані ним копії податкових декларацій були отримані ТОВ «Бізнес Корпорейшн», в особі його власника ОСОБА_3 , як потерпілим в рамках кримінального провадження № 0003442, а в подальшому ТОВ «Бізнес Корпорейшн» отримало дозвіл на розголошення відомостей, що містяться в цих документах, з огляду на що позивачем було отримано та надано суду вказані

документи у законний спосіб, в порядку ст. 221 КПК України, а тому твердження апелянта про їх недопустимість є безпідставними.

Представник позивача стверджує, що із досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що ОСОБА_2 , будучи продавцем в оспорюваному договорі, не відобразив в податковій звітності за 2014 рік факт отримання ним доходу від реалізації трансформаторної підстанції, що є свідченням того, що вказані кошти йому не надходили. Крім цього, станом на 22 липня 2014 року гранична сума готівкового розрахунку фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) становила 150 000грн, відповідно до постанови правління НБУ від 6 червня 2013 року № 210.

Також представник позивача вважає, що фіктивність оспорюваного правочину доводить той факт, що трансформаторна підстанція № 27228, після укладення договору купівлі-продажу № 1 від 22 липня 2014 року, нікуди не переміщалась та залишалась в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , постачання електроенергії в яке здійснювалось на підставі договору, укладеного саме із ОСОБА_2 .

Представник позивача вважає, що вказана обставина свідчить про те, що підстанція фактично не змінювала свого власника аж до грудня 2018 року, коли була продана на прилюдних торгах.

Також представник позивача зазначає, що відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 27101/21-34/13567/22-34 від 2 червня 2022 року, на досліджувані документи, у тому числі і оспорюваний договір, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивий для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання їх реквізитів, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити, в який саме період часу було виконано нанесення друкованого тексту, а також підписи та записи на оспорюваному договорі.

Стосовно решти доводів апелянта, представник позивача зазначає, що вони є необґрунтованими та безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Колесник А.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Державний експортно-імпортний банк України» - адвокат Іващенко І.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апелянта, оскільки, на думку представника банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність достатніх правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Також представником ТОВ «Українська Аграрно-трейдингова компанія» - адвокатом Басараб Н.В. було подано до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що надані суду докази свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили спірний договір купівлі-продажу майна для виду. Цілі, які сторони переслідували укладаючи даний договір. Інші, ніж ті, що передбачені таким договором, тому укладений 22 липня 2014 року договір є фіктивним і правомірно визнаний судом недійсним.

Представник ТОВ «Українська Аграрно-трейдингова компанія» - адвокат Басараб Н.В. звертає увагу на те, що 22 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали декілька договорів, за якими ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 значну суму готівкою у розмірі 500 000грн і дані обставини викликають обґрунтовані сумніви щодо добросовісності поведінки відповідачів, так як договори про відчуження майна були

укладені у момент відкриття провадження за позовом банку про стягнення значної суми заборгованості із ОСОБА_2

8 липня 2024 року представник ТОВ «Українська Аграрно-трейдингова компанія» - адвокат Басараб Н.В. подала заяву, у якій просила провести розгляд апеляційної скарги у її відсутність, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся за наявною у матеріалах справи адресою проживання та за адресою місця проходження військової служби, однак судові повістки-повідомлення повернулись до апеляційного суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі на час його перебування на військовій службі, оскільки з наданих суду документів встановлено, що військову службу ОСОБА_2 проходить у межах міста Києва та Київської області.

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», його представник - адвокат Іващенко І.О. та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд».

У судове засідання, призначене на 10 липня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 , треті особи та їх представники не з`явилися, причини неявки апеляційному суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів завершила судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Стригуна А.А., який апеляційну скаргу підтримав, представника ТОВ «Бізнес Корпорейшн» - адвоката Пугача С.В. та представника ТОВ «Українська Аграрно-трейдингова компанія» - адвоката Басараб Н.В., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 грудня 2011 року між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Компанія «ВТК «Відродження» було укладено Генеральну угоду №151111N6 (далі - Генеральна угода), в рамках якої був укладений ряд кредитних договорів: кредитний договір № 151111К25 від 16 грудня 2011 року, кредитний договір № 151111К31 від 16 грудня 2011 року, кредитний договір № 151111К26 від 16 грудня 2011 року, кредитний договір № 151113К5 від 25 квітня 2013 року (с.с.88-97 т.3).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за Генеральною угодою, між АТ «Укрексімбанк» (кредитор), ТОВ «Компанія «ВТК «Відродження» (позичальник) та ОСОБА_2 (поручитель) був укладений договір поруки № 151111Р18 від 19

грудня 2011 року (далі - Договір поруки), відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання за Генеральною угодою з усіма чинними кредитними договорами.

У червні 2014 року АТ «Укрексімбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за кредитним договором № 151111К25 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К31 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К26 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151113К5 від 25 квітня 2013 року, які укладені в рамках Генеральної угоди, в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 9 липня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі № 761/18061/14-ц за вказаною позовною заявою (с.с.136 т.3).

Відповідно до договору купівлі-продажу майна № 1 від 22 липня 2014 року, укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) (далі - Договір купівлі-продажу) продавець передає майно, вказане у пункті 1.2 цього договору, у власність покупця після сплати покупцем обумовленої у цьому договорі суми за таке майно у порядку, встановленому цим договором, а покупець приймає належним чином оплачене майно на умовах цього договору (с.с.13-15 т.1).

Згідно пункту 1.2 Договору купівлі-продажу предметом купівлі-продажу за цим договором є підстанція трансформаторна № 27228 (виносний трансформатор ТП-2585), 2008 року випуску, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункт 2.1 Договору купівлі-продажу продаж майна вчиняється за 400 000грн. Ціна продажу сплачується готівкою та її отримання підтверджується письмовою розпискою покупця.

Згідно пунктів 3.1, 3.2 Договору купівлі-продажу право власності на майно переходить від продавця до покупця в момент укладення цього договору та за умов отримання продавцем у повному обсязі ціни продажу за цим договором. Передача майна здійснюється за актом приймання-передачі, який складається сторонами.

Відповідно до наявної у матеріалах справи розписки, датованої 22 липня 2014 року, ОСОБА_2 підтверджує отримання від ОСОБА_1 готівкових коштів у розмірі 400 000грн на виконання умов Договору купівлі-продажу (с.с.17 т.1).

Також, 22 липня 2014 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був підписаний акт приймання-передачі майна за Договором купівлі-продажу майна (далі - Акт), яким засвідчено, що відповідно до умов Договору купівлі-продажу покупець прийняв, а продавець передав майно, а саме: підстанцію трансформаторну № 27228 (виносний трансформатор ТП-2585), 2008 року випуску, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.16 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2016 року у цивільній справі № 761/18061/14-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором № 151111К25 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К31 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К26 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151113К5 від 25 квітня 2013 року, які укладені в рамках Генеральної угоди, та Договором поруки в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12грн (с.с.137-143 т.3).

8 грудня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання зазначеного рішення був виданий виконавчий лист, а постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 4 січня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового рішення (с.с.22 т.1).

22 грудня 2018 року між ТОВ «Українська аграрно-трейдингова компанія»

(продавець) та ТОВ «Бізнес Корпорейшн» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 2038, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив нежитлову будівлю - підстанцію трансформаторну № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, літера «Т», загальною площею 48 кв.м. Дана нежитлова будівля стоїть на земельній ділянці, код земельної ділянки 75:041:0009. Згідно пункту 2 цього договору вказана нежитлова будівля, що відчужується, належить продавцю на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. 20 грудня 2018 року за реєстровим № 974, бланк серія ННР134163 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. від 20 грудня 2018 року № 150425762, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 (с.с.11-12 т.1).

Згідно копії інформаційної довідки № 163821445 від 17 квітня 2019 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. 22 грудня 2018 року зареєстровано право приватної власності ТОВ «Бізнес Корпорейшн» на нежитлову будівлю - підстанцію трансформаторну № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, літера «Т», загальною площею 48 кв.м (с.с.124-127 т.1).

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Сетам», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська аграрно-трейдингова компанія», Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк», ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Корпорейшн» про визнання електронних торгів недійсними та скасування акту про проведені електронні торги (справа № 761/7957/19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з фіктивності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майна № 1 від 22 липня 2014 року, оскільки відсутні належні докази, які б свідчили про проведення розрахунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за оспорюваним договором у сумі 400 000грн, так як гранична межа готівкових розрахунків між фізичними особами становила 150 000грн, при цьому докази здійснення безготівкового розрахунку у матеріалах справи відсутні. Крім цього, ОСОБА_2 , будучи фізичною особою-підприємцем, не відобразив дохід у розмірі 400 000грн в своїх податкових деклараціях за 2014 рік. Суд першої інстанції врахував, що передача придбаного ОСОБА_1 майна на підставі акту приймання-передачі фактично не відбулась.

Також суд першої інстанції посилався на те, що згідно наявного у матеріалах справи висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів встановлено, що на досліджувані документи, а саме оспорюваний договір купівлі-продажу, розписку, складену ОСОБА_2 про отримання ним грошових коштів у розмірі 400 000грн від ОСОБА_1 , та акт приймання-передачі майна, підписаного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивий для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання їх реквізитів, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити, в який період часу були виконані записи і підписи, нанесення друкованого тексту.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір був укладений між відповідачами без мети створення юридичних наслідків та має ознаки фіктивності, що є підставою для визнання його недійсним у порядку, передбаченому статтею 234 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та наданим доказам, ґрунтуються на нормах матеріального права.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає)

його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За обставинами даної справи встановлено, що трансформаторна підстанція № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_2 та була реалізована на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу ОСОБА_2 у розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12грн перед АТ «Укрексімбанк», який стягнуто рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2016 року у цивільній справі № 761/18061/14-ц.

Вказана трансформаторна підстанція була придбана ТОВ «Українська аграрно-трейдингова компанія» та 22 грудня 2018 року продана ТОВ «Бізнес Корпорейшн» на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав, 22 грудня 2018 року зареєстровано право приватної власності ТОВ «Бізнес Корпорейшн» на нежитлову будівлю - підстанцію трансформаторну № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач є заінтересованою особою у розумінні положень статті 215 ЦК України, який має право оспорювати договір купівлі-продажу майна - трансформаторної підстанції № 27228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20

зазначив, що «договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вказала, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про

визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2014 року АТ «Укрексімбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за кредитним договором № 151111К25 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К31 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К26 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151113К5 від 25 квітня 2013 року, які укладені в рамках Генеральної угоди, в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року, у цивільній справі № 761/18061/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором № 151111К25 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К31 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151111К26 від 16 грудня 2011 року, кредитним договором № 151113К5 від 25 квітня 2013 року, які укладені в рамках Генеральної угоди, та Договором поруки в розмірі 5 238 239,23 євро та 30 361 756,12грн.

Зі змісту зазначеного рішення суду встановлено, що ПАТ «Укрексімбанк» надіслав 18 квітня 2014 року письмові вимоги позичальнику ТОВ «Компанія ВТК Відродження», засновником і керівником якого на той час був ОСОБА_2 , а також безпосередньо ОСОБА_2 , як поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка була отримана товариством 25 квітня 2014 року.

Отже, ОСОБА_2 ще у квітні 2014 року був обізнаний про пред`явлення АТ «Укрексімбанк» до нього, як до поручителя, вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитними договорами.

Крім того, ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 9 липня 2014 року було відкрито провадження у цивільній справі № 761/18061/14-ц про стягнення з нього боргу, про що також був обізнаний ОСОБА_2 .

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час укладення спірного договору ОСОБА_2 був обізнаний про свій обов`язок погасити заборгованості за кредитними договорами, а відтак укладення ним договорів про відчуження майна, свідчить про намагання уникнути звернення стягнення на його майна у рахунок погашення заборгованості.

Як вже зазначалося вище, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє

очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

Доводи апеляційної скарги, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 не був боржником і в нього були відсутні зобов`язання з погашення заборгованості перед будь-яким кредитором, відсутні заборони на відчуження належного йому майна, а інший учасник цього договору - ОСОБА_1 не мала будь-якого умислу на невиконання нею умов цього договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виступаючи поручителем за кредитним договором та будучи обізнаним, що товариство, керівником і засновником якого був ОСОБА_2 , не здійснює погашення заборгованості за кредитним договором, отримавши вимогу банку про дострокове погашення заборгованості за кредитними договорами, ОСОБА_2 був обізнаний про наявність у нього зобов`язання, як поручителя, здійснити погашення заборгованості за боржника.

Крім того, дії ОСОБА_2 , який 22 липня 2014 року уклав декілька договорів про відчуження належного йому майна, свідчать про намагання уникнути звернення стягнення на це майно у рахунок погашення заборгованості. При цьому, всі договори були укладенні ОСОБА_2 саме з ОСОБА_1 .

У підтвердження виконання укладеного договору про продаж майна, суду були надані: договір купівлі-продажу майна № 1 від 22 липня 2014 року; розписка ОСОБА_2 про отримання 400 000грн та акт прийому-передачі майна.

Оцінюючи надані документи, суд першої інстанції зазначив, що станом на липень 2014 року була чинною постанова Правління Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 6 червня 2013 року № 210 (далі також - Постанова №210). Відповідно до пункту 1 цієї Постанови було установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000грн. При цьому пунктом 2 Постанови № 210 було визначено право фізичних осіб здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000грн, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, унесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вважав, що надання ОСОБА_2 розписки про отримання 400 000грн за продаж трансформаторної підстанції, не є належним доказом передачі та отримання грошових коштів.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 зазначила, що «порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались».

Отже, вищезазначений висновок суду першої інстанції є помилковим.

Разом з цим, відповідно до пунктів 177.1, 177.2, 177.5 статті 177 ПК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент подання податкових декларацій), доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. Фізичні особи-підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами

календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Суду першої інстанції надані копії податкової звітності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за 2014 рік (с.с.96-114 т.2). згідно яких ОСОБА_2 не відобразив отримання у 2014 році доходу у розмірі 400 000грн від продажу трансформаторної підстанції.

Доводи апеляційної скарги, що надані суду копії податкових декларацій є недопустимими доказами, так як позивачем не було надано доказів законності їх походження, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2021 року, на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року у справі № 759/22332/20 про тимчасовий доступ до речей та документів, інспектором ВД Святошинського УП ГУНП у місті Києві Стеценко О.О. у кримінальному провадженні № 0003442 було вилучено у ГУ ДПС у місті Києві копії податкової звітності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за 2014 рік

Згідно частини першої, другої статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Листом від 17 січня 2021 року № 3442/125/54/03-2021 інспектором ВД Святошинського УП ГУНП у місті Києві Стеценко О.О., в порядку статті 222 КПК України, був наданий дозвіл потерпілому у кримінальному провадженні № 0003442 ОСОБА_3 , який є власником ТОВ «Бізнес Корпорейшн», на розголошенням матеріалів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні у судових та інших справах, пов`язаних з захистом його прав та законних інтересів (с.с.44 т.4).

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги, що згідно висновку експертів за результатами провадження судово-технічної експертизи документів № 27101/21-34/13535-13567/22-34 від 2 червня 2022 року встановлено, що на договір купівлі-продажу майна № 1, датований 22 липня 2014 року, акт приймання-передачі майна № 1, датований 22 липня 2014 року, розписку від імені ОСОБА_2 , датовану 22 липня 2014 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивий для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання їх реквізитів, відтак встановити час складання цих документів та нанесення на них реквізитів неможливо.

Документи, які були предметом дослідження експертів, були надані суду відповідачкою ОСОБА_1 , а відтак колегія суддів вважає, що відповідачка діяла недобросовісно, намагаючись штучно зістарити документи, на підставі яких вони придбала спірну трансформаторну підстанцію.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було надано суду належних та достатніх доказів у підтвердження здійснення розрахунків на спірним договором купівлі-продажу майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначений висновок судової експертизи є неналежним доказом, так як є суперечливим та упередженим, а сам висновок не містить будь-яких доказів фіктивності спірного договору, так як у ньому тільки зазначається про наявність знак зберігання цього договору в неналежних умовах, колегія суддів вважає безпідставними.

Суду не надано доказів, які б свідчили, що висновок судової експертизи був упередженим, а його зміст не свідчить про суперечливість висновків експертів.

При цьому, суду не було надано документів, які б сталили під сумнів висновок експертів.

Крім того, згідно висновку судової експертизи, на договір купівлі-продажу майна, розписку про отримання грошових коштів та акт приймання-передачі майна, був здійснений вплив, який не властивий для звичайних умов зберігання документів, а відтак відповідачка ОСОБА_1 , яка зберігала вказані документи, намагалася придати вказаним документам вигляд їх створення у зазначену дату.

Доводи апеляційної скарги, що трансформаторна підстанція перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі акту прийому-передачі, колегія суддів вважає безпідставними.

З наявної в матеріалах справи відповіді ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 21 травня 2019 року вбачається, що після укладення спірного договору купівлі-продажу майна ОСОБА_1 не зверталася з приводу укладення договору про постачання електричної енергії за адресою, де встановлена трансформаторна підстанція, що спростовує передачу ОСОБА_1 підстанції та користування нею (с.с.25 т.1).

Інших доказів, які б беззаперечно підтвердили передачу ОСОБА_1 майна та реальне користування відповідачкою цим майном, суду першої інстанції надано не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що спірний договір був укладений сторонами з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 у погашення заборгованості перед банком, тобто сторони договору діяли всупереч принципу добросовісності та використовували приватноправовий інструментарій договору всупереч його призначенню, а саме для зменшення обсягу майна ОСОБА_2 , як поручителя та боржника, у правовідносинах, що виникли в нього з кредитором.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стригуна Андрія Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук