Провадження №: 2/755/444/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2024 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

з участю секретаря судових засідань - Назарової І.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Красюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Шоста київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом, -

в с т а н о в и в:

26 липня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: шоста Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом.

Позивачка мотивує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер. ОСОБА_2 проживав разом з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше семи років з березня 2015 року у квартирі позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи той факт, що інших спадкоємців за заповітом чи законом у нього немає, за заявою позивачки 25.11.2022 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу № 402/2022. 25.11.2022 року позивачка звернулася із заявою про прийняття спадщини до Шостої Київською державної нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у вчиненні вказаною нотаріальної дії, оскільки не підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу. На момент смерті ОСОБА_2 вони проживали разом з позивачкою спільно однією сім`єю більше семи років у квартирі позивачки. За час, який проживали однією сім`єю позивачка разом з ОСОБА_2 , вели спільне господарство , купували продукти харчування, здійснювали прибирання та спільно проводили час. 12.03.2020 року позивачкою було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 6-478. За змістом вищезазначеного заповіту у випадку смерті позивачки, заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_2 , дочці ОСОБА_3 та поклала на неї обов`язок забезпечити довічне право ОСОБА_2 на проживання та користування квартирою позивачки. Згідно договору № 517 від 10.11.2022 року про надання ритуальних послуг, довідки на одержання праху № 4.191874К, рег.№2396К-17956 оформленої 10.11.2022 року та чеку № 5066 від 10.11.2022 року, позивачкою було сплачено за послуги з поховання ОСОБА_2 . На підставі наведеного просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , понад п`ять років до часу відкриття спадщини у період з березня 2015 року по 07 листопада 2022 року, тобто по день смерті ОСОБА_2 та визнати ОСОБА_1 спадкоємицею за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_2 .

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Слободянюк А.В.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків.

11 вересня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Шоста київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

04 жовтня 2023 року з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду надійшов відзив на позов за підписом представника відповідача, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив розглянути питання щодо заміни відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на належного відповідача - Київську міську раду.

31 жовтня 2023 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про витребування доказів та заміну неналежного відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на належного відповідача - Київську міську раду.

31 жовтня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва замінено неналежного відповідача - Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію на належного відповідача - Київську міську раду та витребувано у Шостої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи №402/2022, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

16 листопада 2023 року з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, представник відповідача - Київської міської ради направив до суду відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради.

16 січня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Красюк А.В. подала до суду письмові пояснення з доказами направлення письмових пояснень іншим учасникам справи. За змістом письмових пояснень представник позивача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову. Просила прийняти до розгляду письмові пояснення та долучити до матеріалів справи.

30 січня 2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва від представника Шостої Київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи № 402/2022 щодо майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

01 лютого 2024 року керівником апарату Дніпровського районного суду міста Києва О.С. Корович винесено розпорядження №22 «Щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ».

01 лютого 2024 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддя вказану цивільну справу передано у провадження головуючому судді Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В.

07 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Шоста київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом, розгляд справи розпочати повторно в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Красюк А.В. на електронну адресу суду направила клопотання про виклик свідків на стороні позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

14 березня 2024 року ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відзив на позовну заяву поданий представником відповідача Київської міської ради від 16.11.2023 року, письмові пояснення разом з додатками представника позивача від 16.01.2024 року та належним чином засвідчену копію спадкової справи № 402/2022 щодо майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 долучено до матеріалів справи.

14 березня 2024 року ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

14 березня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі.

Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримувала у повному обсязі та просила задовольнити.

Представник Київської міської ради в судове засідання, призначене на 27.06.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Шостої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання, призначене на 27.06.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника у зв`язку з великою завантаженістю.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, заслухавши представника позивача, врахувавши покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали без реєстрації шлюбу однією сім`ю з березня 2015 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 . Були пов`язанні спільним побутом, що підтверджується матеріалами справи, а саме фотокартками, копією дублікату заповіту від 12.03.2020 року за № 6-478, копією медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 .

Крім того, позивачкою подано до суду, копію договору № 517 про надання ритуальних послуг (кремації), довідку на одержання праху № 4.191874К, копію акту приймання - передачі наданих послуг від 10.11.2022 року додаток № 2 до договору про надання ритуальних послуг (кремації), відповідно з яких вбачається, що вона оплатила та займалася похованням померлого.

Зареєстроване місце проживання на день смерті ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 , що підтверджується копією витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 20.06.2023 року № 94816676.

Зареєстроване місце проживання заявника ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3.

У судовому засіданні представником позивача та самою позивачкою були надані послідовні та логічні пояснення і докази про проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , що не викликають сумніву щодо їх достовірності, тому суд бере їх до уваги.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. До того ж, цим рішенням Конституційного Суду України визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання один одному грошових коштів, факт ведення спільного господарства і наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, свідчить про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Після його смерті Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Радіоновою Л.І. за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 402/2022 до майна померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю.

14.07.2023 року до Шостої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від імені ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після чого, 14.07.2023 року постановою від 14.07.2023 року вих.№ 1013/02-31 державного нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, що для отримання спадщини необхідно надати нотаріусу документи, які підтверджують перебування зі спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах та проживання з ним однією сім`єю не менше п`яти років.

Інші спадкоємці які б прийняли спадщину за законом, відсутні, відповідно до спадкового реєстру заповіти не складались.

За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Стаття 1264 ЦК України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Виходячи з аналізу статті 3 СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу має значення для захисту матеріальних інтересів позивача, в тому числі права на спадкування.

Судом було допитано в якості свідків осіб, які надали наступні показання:

Свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що він є сусідом позивачки та був головою ОСББ будинку, у якому проживає позивачка разом з померлим ОСОБА_2 . З 2004 по 2014 рік він неодноразово бачив померлого, який приходив до позивачки з речами, продуктами. На його погляд, вони виглядали як сімейна пара. ОСОБА_1 з померлим проживали у її квартирі. Позивачка має доньку. Потім донька вийшла заміж за сусіда, який проживав двома поверхами нижче. Оскільки він працююча людина та не завжди стежить за тим, що відбувається на вулиці біля будинку, але може сказати, що бачив ОСОБА_2 2-3 рази на тиждень. Про сімейний стан ОСОБА_2 нічого не знає, знав, його більше 5-7 років.

Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що він знає ОСОБА_1 , вона його колишня дружина. Знав також дуже добре і померлого ОСОБА_2 ОСОБА_6 закінчила Київський художній інститут, малювала картини, приймала участь у реставрації Маріїнського палацу. Там він з нею і познайомився, потім вони одружились. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку. У кінці 1999 року ОСОБА_1 шукала рамки для своїх картин, і знайшла по об`яві ОСОБА_7 . В подальшому у 2006 році вони шлюб розірвали. Причиною розірвання шлюбу був не лише ОСОБА_8 . Після розірвання шлюбу свідок створив іншу сім`ю. Згодом, коли ОСОБА_1 вже проживала разом з ОСОБА_2 , він підтримував з ними хороші, добрі стосунки. Їх об`єднувало мистецтво. Речі померлого були у квартирі позивачки. Останні роки у ОСОБА_2 були проблеми з серцем, деколи прихвачувало, доглядала за ним лише ОСОБА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, робили ремонт, їздили за покупками, проводили спільне дозвілля. Саша любив погуляти по ночі. Вони один одного любили.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт того, що позивачка ОСОБА_1 була пов`язана спільним побутом та проживала однією сім`єю, не менш ніж п`яти років до часу відкриття спадщини, із померлим ОСОБА_2 , тому суд вважає за можливим встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , в період часу з березня 2015 років по 07 листопада 2022 року, та визнати ОСОБА_1 спадкоємницею за законом четвертої черги спадкування після смерті ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

Так, Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22,57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Керуючись Законом України «Про нотаріат», статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1258, 1261, 1264, 1270-1272, 1277, ЦК України, статтями 4-7, 10, 76-81, 141, 244-245, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Шоста київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період часу з березня 2015 року по 07 листопада 2022 року.

Визнати ОСОБА_1 спадкоємицею за законом четвертої черги спадкування після смерті ОСОБА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Київська міська рада, адреса місцезнаходження: м. Київ, вулиця Хрещатик, 36, .

Третя особа: Шоста Київська державна адміністрація, , адреса місцезнаходження: вул.Інститутська, буд.13-А, м.Київ.

Повний текст рішення виготовлений 22 липня 2024 року.

Суддя: