ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/592/24
"25" листопада 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.,
секретаря судового засідання - Слуговіни Ю.П.,
позивачки - ОСОБА_1 ,
представника позивачки - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування посилається на те, що з 2017 року до початку 2019 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з громадянином Нової Зеландії ОСОБА_3 . В стосунках з відповідачем вона завагітніла та народила доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
З 2019 року, після припинення стосунків між ними, ОСОБА_3 жодного разу не приїжджав до доньки, лише двічі надсилав кошти на її утримання, не проявляє жодної уваги до дитини, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться її станом здоров`я, місцем та умовами її проживання. У 2020 році відповідач виїхав за кордон і в Україну більше не повертався.
Утриманням доньки позивачка займається самостійно, вона забезпечила їй належні умови проживання, дитина має власне ліжко, шафу для одягу, іграшки, одяг та взуття, відвідує дошкільний навчальний заклад №100 «Казка».
На її думку, така поведінка відповідача є свідомою та свідчить про ухилення ним від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а тому просить суд позбавити громадянина Нової Зеландії ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 08.09.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21).
Ухвалою суду від 30.01.2024 року закрито підготовче провадження у справі, розпочато розгляд справи по суті (а.с. 59).
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Якобчук О.М. підтримали позов з підстав викладених у ньому та просили задовольнити (а.с. 112-114).
Відповідач, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав, викликався до суду шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України» (а.с. 64, 83, 95, 110).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій вона просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника третьої особи (а.с. 87).
Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Заслухавши позивачку та її представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась малолітня ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2755. Батьком дитини є ОСОБА_3 , матір`ю - ОСОБА_1 (а.с. 8).
Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому запис про батька дитини в актовому записі про народження був здійснений зі слів позивачки.
Відомостей про перебування відповідача в Україні матеріали справи не містять.
Малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно відвідує дошкільний заклад, її мама ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_6 приводять, забирають дівчинку, займаються її вихованням, сплачують за харчування та додаткові освітні послуги, які проводяться у закладі. Про тата ОСОБА_3 працівникам Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №100 «КАЗКА» нічого не відомо, що підтверджується довідкою №41 від 10.07.2023 року (а.с. 34).
16.04.2024 року Органом опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за №101-3511 надано висновок про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування зазначено, що наразі обов`язки батька щодо дитини виконує чоловік позивачки ОСОБА_1 , з яким вона зареєструвала шлюб. Малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для неї створено належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. На засіданні комісії була присутня мати дитини ОСОБА_1 , яка надала свої пояснення (а.с. 88-89).
У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала суду покази, що вона є подругою ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_3 знала особисто. Вказала, що батько дитини в Україні не працював, забезпечувала родину позивачка ОСОБА_1 та її мати, вони купували продукти та речі для дитини, відповідач піклувався тільки про себе. Крім того, зі слів свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_3 категорично заперечував щодо хрещення малолітньої ОСОБА_8 , оскільки в нього були інші релігійні переконання, внаслідок чого в них з позивачкою виникали конфлікти.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала суду покази, що вона є подругою ОСОБА_1 . На таїнство хрещення малолітньої ОСОБА_8 , відповідач не приїхав, оскільки в нього була інакша думка з питань релігії. Поуелл ОСОБА_10 постійно працював, був зайнятий, дитиною не займався. Батько з дитиною не грався, уваги не приділяв. Наразі дитина називає батьком ОСОБА_11 , офіційного чоловіка позивачки ОСОБА_1 . Повідомила суду, що відповідач одного разу надіслав дитині посилку, в якій були фломастери, розмальовка та 2 (дві) кофтинки.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши всі докази в сукупності, та кожен окремо, суд не погоджується з вказаним висновком органу опіки та піклування та зауважує наступне. Висновок складений за відсутності відповідача, не містить відомостей про те, чи викликався та чи повідомлявся відповідач про засідання комісії, а тому наданий висновок ґрунтується лише на фактах, повідомлених позивачкою, які орган опіки та піклування не намагався перевірити на правдивість.
Крім іншого, висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, таких як проживання дитини та батька за різними адресами.
У Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 червня 2019 року у справі № 708/72/17 викладено правову позицію, відповідно до якої якщо батьки і діти проживають за різними адресами, або дитина знаходиться за межами сім`ї, немає підстав застосовувати норми статті 170 СК. У випадку відсутності безпосереднього контакту між дітьми та з тим з батьків, про відібрання дітей у якого порушується питання, обставини щодо належного чи неналежного виконання цим з батьків батьківських обов`язків не можуть давати підстав для відібрання дітей у порядку статті 170 СК України.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України зазначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування сам по собі не може бути правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23).
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав зроблений без наведення достатніх аргументів щодо свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також того, що позбавлення батьківських прав відповідає інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).
З цього приводу суд зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти того, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.
Щодо показів допитаних у судових засіданнях свідків суд зазначає, що всі свідки є зацікавленими особами (друзями позивачки), і тому суд критично відноситься до їх показань. Крім того свідок ОСОБА_7 надала суду суперечливі покази з питань фінансового забезпечення родини відповідачем ОСОБА_3 , вказуючи, що відповідач не працює та водночас, що у нього був нічний графік роботи.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини вказував, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції»). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року вказував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року пункт 86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства», пункт 87).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини.
Суд встановив, що відповідач від виконання батьківських обов`язків не відмовлявся та робив спроби поспілкуватись з донькою, які виявились безрезультатними з огляду на відносини, які склались між сторонами, іноді сплачував кошти на утримання дитини, дарував подарунки, придбавав речі.
Усі інші доводи позивачки та її представника не спростовують висновків суду.
На підставі викладеного, ст. 164 -167 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Л.М. Осіпенко