КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 357/12601/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Білоцерківська», яка подана представником Тетерею Світланою Ігорівною, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Ярмола О.Я.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Білоцерківська» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» про скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі та визнання відсутнім права оренди земельної ділянки,

встановив:

У жовтні 2023 року позивач ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Агротрейд-2000» про скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі та визнання відсутнім права оренди земельної ділянки

Позов мотивовано тим, що 01.09.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладено договір оренди землі № 1302/116, за умовами якого передано в оренду земельну ділянку площею 1,8907 га з кадастровим номером :01:020:0027, розташовану у межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, строком на 7 років.

23.11.2015 року державний реєстратор Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Овсієнко Л.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 26386677, яким було зареєстровано право оренди на вказану земельну ділянку за позивачем.

Протягом усього часу дії договору оренди землі орендар користувався земельною ділянкою у своїй господарській діяльності та належним чином сплачував орендну плату, і орендодавець не звертався з претензіями або позовами щодо його неналежного виконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі мав би закінчитися 01.09.2022 року, однак його було автоматично поновлено на один рік до 01.09.2023 року в силу дії, чинної на той момент, норми підп. 1 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону України від 24.03.2022 року № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану».

23.08.2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», користуючись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до норм ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та п. 5 договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 направило ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку лист-повідомлення (клопотання) про поновлення договору оренди землі, в якому пропонувало поновити його ще на 7 років, до якого долучили проект відповідної додаткової угоди до договору оренди землі. Однак, орендодавець не відповів на лист у місячний строк.

Позивач зазначає, що процедура поновлення договору оренди землі, передбачена у ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», не була завершена внаслідок невиконання ОСОБА_1 обов`язку щодо укладення у місячний строк додаткової угоди до нього або надання заперечень щодо поновлення такого договору.

10.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Т.О. із заявою про державну реєстрацію припинення права оренди позивача на земельну ділянку у зв`язку із припиненням дії договору оренди землі, на підставі якої 12.01.2023 року державний реєстратор Майорко Т.О. здійснила державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська».

12.01.2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агротрейд-2000» укладено договір оренди земельної ділянки № 86, згідно з умовами якого спірну земельну ділянку передано в оренду строком на 7 років, і подано державному реєстратору документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000», яку було проведено 16.01.2023 року.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 до закінчення строку дії договору оренди землі № 1302/116 передав земельну ділянку в оренду іншому орендарю, чим порушив його право оренди як її законного орендаря і його переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк.

Позивач посилається на підп. 1 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України, згідно з яким вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди. Вказана норма набрала чинності 07.04.2022 року і діяла у такій редакції до 19.11.2022 року.

Оскільки строк дії договору оренди землі закінчувався у період до набрання чинності Законом України № 2698-ІХ, то його дію було автоматично поновлено на один рік в силу дії норми підп. 1 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України, а саме до 01.09.2023 року. Тому на момент проведення державної реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку, договір оренди землі № 1302/116 діяв.

Однак, у порушення норм ч. 3 ст. 10, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 18 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не врахувавши норми ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», підп. 1 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України, державний реєстратор Майорко Т.О. не перевірила належним чином наявність підстав для припинення права оренди позивача і всупереч п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не прийняла рішення про відмову у державній реєстрації, а натомість незаконно провела державну реєстрацію припинення цього права, що є підставою для скасування судом такої реєстрації.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:020:0027;

- визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська»;

- визнати відсутнім у ТОВ «Агротрейд-2000» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:020:0027;

- стягнути у рівних частинах з відповідачів судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», в інтересах якого діє Тетеря С.І., звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції у контексті оцінки листа-повідомлення від 17.05.2022 року та його правових наслідків проігнорував декілька суттєвих для вирішення цієї справи обставин, а саме:у цьому листі до закінчення строку дії договору оренди землі ОСОБА_1 повідомив, що не бажає укладати з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська»цей договір на новий строк не просто, а через намір обробляти спірну земельну ділянку самостійно і використовувати її для власних потреб, а також те що, одразу після державної реєстрації припинення права оренди позивача у зв`язку зі спливом строку дії договору оренди землі відповідач-1 передав спірну земельну ділянку в оренду іншому орендарю ТОВ «Агротрейд-2000» всупереч своїм попереднім заявам у листі-повідомленні від 17.05.2022 року.

Якщо намір орендодавця самостійно обробляти земельну ділянку після спливу дії договору оренди землі не підтвердився, а його поведінка свідчить про протилежне - укладення договору з іншим орендарем, така поведінка орендодавця є суперечливою і недобросовісною та порушує переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк, яке у такому випадку існує в силу того, що наявні інші претенденти на отримання земельної ділянки в оренду, і порушується внаслідок того, що первісному орендарю не надається можливість отримати цю ділянку в оренду на тих умовах, що пропонуються іншим претендентам. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.10.2018 року у справі № 702/699/16-ц, від 01.08.2019 року у справі № 385/1446/16-ц, від 17.10.2019 року у справі № 728/2442/16-ц, від 26.06.2019 року у справі № 923/759/18, від 26.04.2022 року у справі № 621/900/19.

Також, вважає, що суд безпідставно встановив, що переважне право позивача припинилося через висловлення заперечень щодо поновлення договору оренди землі на підставі ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», так як відповідач-1 не надсилав відповідні заперечення на виконання вимог цієї норми.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.09.2018 року у справі № 920/739/17, законодавцем у ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій, який зобов`язував орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві має бути направлений лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Вважає, що суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 не надсилав у відповідь на пропозицію ТОВ Агрофірма «Білоцерківська»щодо поновлення договору оренди землі відповідні заперечення у порядку ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на яку він послався.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежне оформлення орендарем пропозиції щодо укладення договору оренди землі на новий строк. Адресований ОСОБА_1 лист-повідомлення від 19.08.2022 року містив пропозицію щодо поновлення договору оренди землі на певних умовах і до нього було долучено проект відповідної додаткової угоди до цього договору, сам лист був підписаний та скріплений печаткою ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». Це у сукупності свідчить про те, що цим орендар чітко висловив намір бути зобов`язаним у разі підписання орендодавцем проекту додаткової угоди, однак суд першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 89, ч. 5 ст. 263 ЦПК України не дослідив належним чином зміст вказаного листа і не надав жодної оцінки цим обставинам в оскаржуваному рішенні.

Також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на момент проведення державної реєстрації припинення права оренди позивача на спірну земельну ділянку строк дії договору оренди землі закінчився, а саме була здійснена правомірно з огляду на закінчення строку дії договору оренди землі та відсутність підстав для його автоматичного поновлення згідно з підп. 1 п. 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України. В обґрунтування цього висновку суд вказав, що вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у зв`язку з тим, що строк дії договору оренди землі мав закінчитися 19.11.2022 року, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель». Однак суд першої інстанції не взяв до уваги вказану норму у вказаній редакції, а в оскаржуваному рішенні послався на її редакцію, чинну на момент укладення договору оренди землі, без жодного нормативно-правового обґрунтування.Відповідно до викладеного, суд не врахував безпосередньої дії в часі чинної редакції другого речення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, суд першої інстанції у підтвердження того, що договір оренди землі почав діяти і після державної реєстрації права оренди позивача, послався на підписання сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки у день державної реєстрації вказаного права. Однак такі висновки суду є помилковими та не узгоджуються з нормами чинного законодавства, адже ані норми Закону України «Про оренду землі», ані інший нормативно-правовий акт не передбачають, що строк дії договору оренди землі розпочинається з дати передачі орендарю земельної ділянки у користування.

Також зазначає, керуючись приписами ст. 141 ЦПК України, одночасно зі скасуванням оскаржуваного рішення і прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі позивач просить суд апеляційної інстанції змінити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідачів понесені ним судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - Марценюк Л.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено відсутність у позивача прав, свобод або охоронюваних законом інтересів, які порушено відповідачами, так як у нього відсутнє переважне право орендаря, та судом правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Також вважає, що у позивача відсутнє переважне право орендаря, оскільки у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Наголошує, що орендодавець надіслав свої заперечення щодо поновлення договору і таке заперечення є достатнім волевиявленням, тому що згідно п. 5 договору оренди землі позивача визначено: «Якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за 6 (шість) місяців до закінчення строку дії нового договору повідомити про це орендаря в письмовій формі».

Даний пункт договору був чинний, дійсний, неоспорений позивачем та не визнаний недійсним станом на момент дії договору,тобто він є обов`язковим для сторін, в тому числі і для позивача.

Відповідач у визначений договором строк надіслав заперечення щодо поновлення договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116, а тому підстави для такого поновлення відсутні, оскільки повідомлення отримано позивачем 21.05.2022 року, що визнано ним в судовому засіданні.

Вважає, що право орендаря на поновлення договору оренди землі не є абсолютним, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України, не порушено.

Зазначає, що у цій справі позивач, надсилаючи лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, також вказав, що змінює істотні умови первинного договору, однак, жодних доказів погодження орендодавцем таких змін позивач не надає. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Відсутність погодження орендодавцем нових умов договору свідчить про припинення переважного права орендаря.

Звертає увагу на те, що у листі-повідомленні про заперечення щодо поновлення договору оренди землі орендодавець серед іншого вказує, що бажає використовувати належну земельну ділянку «...на свій розсуд». Використання на власний розсуд в тому числі передбачає і передачу такого права користування будь-якій третій особі. Однак, позивач вводить суд в оману, що нібито у діях орендодавця наявна суперечлива поведінка.

Таким чином, вимога позивача про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, яка містить відмінні істотні умови від первинного договору не передбачена жодною нормою закону, більше того, наявна пряма імперативна норма, що у разі відсутності погодження таких нових умов, переважне право припиняється ( висновок у постанові Верховного Суду від 06.12.2019 року у справі №454/2313/17).

Зазначає, що аргументи позивача про те, що договір було пролонговано до 01.09.2023 року, не відповідають обставинам справи та доказам по справі, оскільки строк дії договору оренди землі позивача закінчився 19.11.2022 року, тобто, у період, коли чинним законодавством не передбачалося автоматичного поновлення оренди без волевиявлення сторін. Таким чином, посилання позивача, що дія договору нібито закінчилася 01.09.2022 року не відповідає дійсності, не відповідає умовам договору та чинному законодавству.

Просить стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 20 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу, та у разі задоволення позовних вимог позивача зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача до 15 000 грн в суді першої інстанції та 15 000 грн в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Агротрейд-2000», в інтересах якого діє представник Косяк В.М., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, у позивача відсутнє переважне право перед іншими особами на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк за встановлених обставин та відсутні підстави для визнання додаткової угоди до договору оренди землі.

Договір оренди земельної ділянки № 86 укладений між відповідачами 12 січня 2023 року, після того як строк дії договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 закінчився, право оренди за позивачем було припинено, тобто права позивача даним договором не порушені.

Також вважає, що у позивача відсутнє переважне право на поновлення договору оренди землі № 11302/116, оскільки до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі додано проект додаткової угоди, яка не містить підпису директора ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», тоді як підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, наявність якого має підтверджувати наміри та волевиявлення позивача, а відсутність підпису на проекті додаткової угоди - підтверджувати факт, що передбачений ч. 3 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» проект додаткової угоди не додавався відповідно до чинного законодавства.

19.11.2015 року - державна реєстрації права оренди земельної ділянки позивачем - є датою початку перебігу строку дії договору № 1302/116, та відповідно до п. 5 договору оренди землі від 01.09.2015 року №1302/116 датою закінчення дії його строку є 19.11.2022 року. Сторони договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 встановили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди, тобто визначили строк, з якого діє договір, що відповідало чинному законодавству на момент укладання договору.

Додатково повідомляє, що в разі залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» - без задоволення, витрати відповідача-2 на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції складатимуть 22 000 грн, та просить суд у разі задоволення апеляційної скарги позивача зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача до 12 000 грн в суді першої інстанції та 11 000 грн в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні 23 жовтня 2024 року представник позивача Кравець О.І. підтримала доводи апеляційної скарги позивача та просила задовольнити.

В дане судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник Тетеря С.І. подала клопотання про розгляд справи за відсутності представників ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» .

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - Марценюк Л.А. та представник відповідача ТОВ «Агротрейд-2000» - Косяк В.М. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі, укладений між ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» та ОСОБА_1 , набув чинності 19 листопада 2015 року, саме з цієї дати державної реєстрації відраховується строк оренди 7 років. Строк дії договору оренди закінчився 19 листопада 2022 року, відповідно з цієї дати речове право позивача на користування земельною ділянкою було припинено. Посилання позивача, що дія договору оренди землі закінчилася 01 вересня 2022 року та була автоматично поновлена, не відповідають умовам договору та чинному законодавству.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладено договір оренди землі № 1302/116, згідно з пунктом 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Київська область, Білоцерківський район, Шкарівська сільська рада, та належить орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 07.08.2015 року № НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 17, 18).

Згідно з п. 5 договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 договір укладено на сім років. Після закінчення строку договору орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за шість місяців до закінчення строку дії даного договору повідомити про це орендаря в письмовій формі, а також за свій рахунок відновити межі земельної ділянки в натурі.

Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у п`ятиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (пункт 16 договору).

Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря (пункт 31 договору).

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 24 листопада 2015 року орендодавець ОСОБА_1 , з одного боку, передає, а орендар ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», в особі директора Дабіжи М.М. , з другого, приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер :01:020:0027, що знаходиться в межах землекористування Шкарівської сільської ради, загальною площею 1,8907 га, у тому числі рілля 1,8907 га (т. 1 а. с. 19).

19 листопада 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Лепетинською Н.А. зареєстровано за ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8907 га, з кадастровим номером: :01:020:0027, на 7 років на підставі договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 (т. 1 а. с. 20).

19 серпня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення (клопотання) про укладання договору оренди землі на новий строк, у якому зазначило про намір скористатися переважним правом та подовжити договір оренди на новий строк. До зазначеного листа-повідомлення долучено проект додаткової угоди (т. 1 а. с. 23-26).

17 травня 2022 року ОСОБА_1 направив директору ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» лист-повідомлення, в якому повідомив, що термін дії договору закінчується 19.11.2022 року, що відповідно до п. 31 договору є підставою для його припинення, та відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Зазначив, що на виконання п. 5 договору, не бажає укладати новий договір оренди з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» або продовжувати дію вказаного договору, а має намір обробляти земельну ділянку за договором самостійно і використовувати її для власних потреб на власний розсуд. А також просив утриматись від вчинення дій, які б перешкоджали йому відразу після закінчення строку дії договору використовувати належну йому земельну ділянку (т. 1 а. с. 273).

10 січня 2023 року державним реєстратором Фурсівської сільської ради Майорко Т.О. здійснено державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8907 га, з кадастровим номером: :01:020:0027 (т. 1 а. с. 22).

12 січня 2023 року державним реєстратором Фурсівської сільської ради Майорко Т.О. зареєстровано за ТОВ «Агротрейд-2000» право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,8907 га, з кадастровим номером: :01:020:0027, на підставі договору оренди земельної ділянки від 12.01.2023 року № 86, укладеного між ТОВ «Агротрейд-2000» та ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 21 зворот).

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Процедура укладення, вимоги до змісту і форми та порядок припинення договору оренди землі визначені ЗК України та спеціальним законом - Законом України «Про оренду землі».

Частиною 4 ст. 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно зі ст. ст. 1, 13 Закону України «Про оренду землі» орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, серед яких право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Положеннями ст. 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до порушення права позивача як орендаря.

Стаття 31 Закону України «Про оренду землі» регулює питання припинення договору оренди землі, а саме у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що у зв`язку з незаконною державною реєстрацією припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 до закінчення строку дії договору оренди землі передав земельну ділянку в оренду іншому орендарю ТОВ «Агротрейд-2000», тим самим порушив право оренди позивача як її законного орендаря і його переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк.

Судом встановлено, що 01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладено договір оренди спірної земельної ділянки, строком на 7 років.

У п. 37 договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Таким чином, сторони у договорі оренди земельної ділянки визначили строк набрання чинності цим договором, пов`язавши цей строк, у тому числі, і з реєстрацією речового права, оскільки виключно після такої реєстрації і починався відлік строку дії договору, тобто, строку, коли сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки.

Державна реєстрація договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 була проведена 19.11.2015 року.

Отже, виключно після здійснення реєстрації речового права 19.11.2015 року договір оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 набув чинності, та саме з цієї дати державної реєстрації відраховується строк оренди - 7 років.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк дії договору оренди землі від 01.09.2015 року № 1302/116 закінчився 19.11.2022 року та відповідно з 19.11.2022 року речове право позивача на користування земельною ділянкою було припинено.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував безпосередньої дії в часі чинної редакції другого речення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі».

Колегія суддів відхиляє такі доводи як необґрунтовані з огляду на наступне.

Законом України від 05.12.2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон № 340-IX) внесено зміни до нормативно-правових актів, зокрема до Закону України «Про оренду землі», а саме ч. 1 ст. 19 доповнена двома реченнями: «Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права».

Вказаний Закон в цій частині набрав чинності 16.01.2020 року.

Оскільки правове регулювання питання дати закінчення дії договору оренди землі змінювалося під час дії договору, то необхідно враховувати приписи щодо дії закону в часі.

У рішенні від 09.02.1999 року у справі N 1-7/99 N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Прикінцеві положення Закону № 340-IX не містять застереження щодо зворотної дії цього Закону в часі.

Отже, строк дії договору оренди землі та його обчислення визначається законом, який був чинним в момент його укладення та/або встановлюється безпосередньо у тексті цього договору.

Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 квітня 2023 року в справі № 583/3015/20.

У справі, що переглядається, суд встановив, що договір оренди землі підписаний 01.09.2015 року. При цьому сторони узгодили строк дії договору - 7 років, а у пункті 37 погодили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди.

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить. Доказів, що сторони вносили зміни до спірного договору після 16.01.2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону № 340-IX у матеріалах справи немає.

З огляду на викладене Закон № 340-IX не є застосовним до спірних правовідносин.

Також додатковим підтвердженням того, що договір оренди землі від 01 вересня 2015 року почав діяти після 19 листопада 2015 року є й те, що акт приймання-передачі земельної ділянки підписано після реєстрації речового права - 24 листопада 2015 року ( а.с. 19, т. 1)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі №902/1207/22 зроблено правовий висновок, що виключно з 16.01.2020 почала діяти імперативна норма закону, яку сторони не можуть змінити за домовленістю, тоді як у період з 01.01.2013 по 16.01.2020 такої норми не існувало, а тому сторони в силу вимог статті 6 ЦК України мали право самостійно врегулювати момент набрання чинності такого договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі №709/1186/21, від 31.05.2023 у справі №709/1187/21, від 15.06.2023 у справі №390/356/21 та від 26.07.2023 у справі №357/8085/19, від висновків у яких Велика Палата Верховного Суду не відступила у вищезгаданій постанові від 06.03.2024.

У даній справі договір оренди землі було укладено 01 вересня 2015 року, а проведено його державну реєстрацію 19 листопада 2015 року, тобто у період з 01.01.2013 по 16.01.2020, коли сторони договору самостійно могли врегулювати момент набрання чинності такого договору.

Таким чином, датою набрання чинності, а також початком перебігу строку договору оренди землі, який було укладено між позивачем та ОСОБА_1 , є 19 листопада 2015 року (дата виконання обох умов набрання чинності договору), то сім років такого договору закінчилися 19 листопада 2022 року. Відповідно, речове право оренди позивача діяло по 19 листопада 2022 року.

Що стосується посилань позивача про автоматичне поновлення дії договору оренди на один рік відповідно до підпункту 1 пункту 27 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, то такі не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Законом України від 24.03.2022 року № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», що набрав чинності 07.04.2022 року (далі - Закон № 2145-ІХ) розділ X «Перехідні положення» ЗК України були доповнені пунктом 27, згідно якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, а саме : вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, в тому числі приватної власності.

У свою чергу, Законом України від 09.10.2022 року № 2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» (далі - Закон № 2698-IX), який набрав чинності 19 листопада 2022 року, абзац перший підп. 1 п. 27 після слів «воєнного стану» доповнено словами «до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» (тобто цим Законом).

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що у період із 07.04.2022 року до 19.11.2022 року договори оренди землі, строк яких закінчувався у цей проміжок часу, були поновлені на один рік без волевиявлення сторін договору.

У постанові Верховного Суду від 29.03.2023 року у справі № 563/376/22 (провадження № 61-47св23) зазначено, що з дня набрання чинності Законом України № 2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», тобто з 19.11.2022 року, автоматична пролонгація договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, скасована.

Враховуючи, що строк договору оренди землі від 01 вересня 2015 року № 1302/116 закінчився 19 листопада 2022 року, тобто в день набрання чинності Законом № 2698-IX та відповідно припинення дії положень про автоматичну пролонгацію договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, то такий договір оренди землі не підлягав автоматичній пролонгації.

Щодо посилань позивача на його переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк, то колегія судів вважає, що таке право не порушено, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на невідповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що для продовження договірних орендних відносин необхідно волевиявлення на це сторін договору, досягнення ними згоди на поновлення договору із застосуванням переважного права орендаря на продовження договору оренди, у тому числі на змінених умовах, (ч. ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі) або пасивна згода сторін договору на продовження договору на тих самих умовах на той самий строк - пролонгація договору (ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, у тому числі зі зміненими умовами договору; орендодавець протягом місяця погодив умови додаткової угоди або не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

У постанові від 15.05.2023 року у справі № 693/137/22 Верховний Суд вказав: «За таких обставин, переважне право позивача на поновлення договору оренди земельної ділянки не було порушено, оскільки відсутні воля орендодавця на поновлення такого договору, що підтверджується листом - повідомленням. Наявність незгоди орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки виключає можливість визнання поновленим попереднього договору у вибраний позивачем спосіб».

Право орендаря на поновлення договору оренди землі не є абсолютним, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яка підлягає захисту, відповідно до ст. 3 ЦПК України, не порушено (постанова Верховного Суду від 18.04.2019 року у справі № 625/166/18).

Як встановлено судом, у пункті 5 договору оренди землі від 01.09.2015 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», визначено, що якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за 6 (шість) місяців до закінчення строку дії даного договору повідомити про це орендаря в письмовій формі.

Встановлено, що ОСОБА_1 17 травня 2022 року надіслав позивачу лист-повідомлення, в якому повідомив, що не бажає укладати з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» договір оренди на новий строк, оскільки має намір обробляти земельну ділянку за договором самостійно і використовувати її для власних потреб на власний розсуд.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що переважне право ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним, оскільки відсутня одна із складових, що надають право позивачу претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а саме - відсутня воля орендодавця на укладення такого договору, який в свою чергу, завчасно повідомив орендаря про небажання поновлювати договір оренди та використовувати землю на власний розсуд.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що в діях ОСОБА_1 наявна суперечлива та недобросовісна поведінка, оскільки в листі-повідомленні від 17.05.2022 року він зазначив, що бажає використовувати спірну земельну ділянку для власних потреб, але натомість передав в оренду іншому товариству.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки в листі - повідомленні ОСОБА_1 висловив свої заперечення щодо продовження дії договору оренди землі з позивачем на новий строк та серед іншого також зазначив, що бажає використовувати належну йому на праві приватної власності земельну ділянку «на свій розсуд». Використання на власний розсуд, в тому числі і передбачає передачу такого права користування будь-якій третій особі, що свідчить про добросовісність поведінки орендодавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надсилав у відповідь на пропозицію ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» щодо поновлення договору оренди землі, не спростовують висновків суду, оскільки зазначеній пропозиції ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» передував лист ОСОБА_1 від 17 травня 2022 року про небажання продовжувати строк договору оренди землі на новий строк та прохання звільнити і повернути спірну земельну ділянку. Наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право позивача, як орендаря, не було порушено.

Оскільки не встановлено підстав для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації припинення права оренди ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» на спірну земельну ділянку та визнання укладеною додаткову угоду до спірного договору оренди землі, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання відсутнім у ТОВ «Агротрейд 2000» права оренди земельної ділянки, як похідної вимоги.

Колегія суддів вважає також безпідставними доводи апеляційної скарги про помилковість висновку першої інстанції суду щодо неналежного оформлення позивачем пропозиції укладення договору оренди землі на новий строк, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2022 року позивач надіслав ОСОБА_5 лист-повідомлення про бажання укласти договір оренди землі на новий строк разом з додатковою угодою, яка містила істотні умови, відмінні від основного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено договором.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі»).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину.

Разом з тим, позивачем до позовної заяви не надано доказів погодження істотних умов, викладених у додатковій угоді; вона не підписана як представником ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська», так і ОСОБА_1 , що вкотре свідчить про відсутність волевиявлення останнього на укладення з позивачем договору оренди землі на новий строк.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведення позивачем порушення його права орендаря внаслідок передачі спірної земельної ділянки в оренду ТОВ «Агротрейд-2000».

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Щодо витрат, понесених відповідачами в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат - Марценюк Л.А. на підставі ордера серії №АІ 1478988 від 17.10.2023 року, а відповідача ТОВ «Агротрейд-2000» - адвокат Косяк В.М. на підставі ордера серії АІ № 1601471 від 30.04.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. просить стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

Актом виконаних робіт від 29.05.2024 року № 4, з описом наданих юридичних послуг в суді апеляційної інстанції підтверджується, що адвокат Марценюк Л.А. виконала, а клієнт ОСОБА_1 прийняв без претензій наступні послуги: складання відзиву на апеляційну скаргу вартістю 13 000 грн, участь адвоката в судовому засіданні - 2 000 грн, а також гонорар успіху - 5 000 грн (т. 3 а. с. 101).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Агротрейд-2000» - адвокат Косяк В.М. просив стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ТОВ «Агротрейд-2000» понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 22 000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокат Косяк В.М. до відзиву на апеляційну скаргу долучив договір про правничу допомогу від 30.04.2024 року № 18, укладений між Адвокатським об`єднанням «МКБ Групп» та ТОВ «Агротрейд-2000», акт приймання-передачі правничої допомоги від 05.06.2024 року, банківську виписку від 30.04.2024 року (т. 3 а. с. 129, 130).

У поданому клопотанні від 19.09.2024 року представник позивача просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір заявлених представником ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до 5 000 грн; заявлених представником ТОВ «Агротрейд-2000» витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до 5 000 грн, обґрунтовуючи доводи тим, що витрати є завищеним з огляду на незмінність правової позиції відповідачів під час розгляду справи у різних судових інстанціях (т. 3 а. с.138, 139).

Оцінюючи подані відповідачами докази на підтвердження понесених ними витрат в суді апеляційної інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що витрати та тривалість такої роботи адвокатів, що стосуються підготовки відзиву на апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить критерію розумності розміру таких витрат.

Колегія суддів також враховує, що правова позиція сторони відповідачів цій справі не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанції, адвокатам не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтувала свої вимоги, та інші обставини.

Враховуючи заперечення позивача щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачами ОСОБА_1 та ТОВ «Агротрейд-200» у суді апеляційної інстанції та визначення їх у розмірі по 10 000 грн кожному.

Керуючись ст. ст.268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Білоцерківська», яка подана представником Тетерею Світланою Ігорівною, - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Білоцерківська» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 червня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.