Справа №949/1812/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого - судді Тарасюк А.М.,

при секретарі судових засідань Катюха К.В.,

за участю адвоката Богельського І.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

Адвокат Богельський І.В. звернувся до суду в інтересах боржника ОСОБА_1 із заявою про визнання судового наказу від 03 жовтня 2024 року, виданий Дубровицьким районним судом Рівненської області у справі №949/1812/24 за заявою ОСОБА_2 , таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначив, що 03 жовтня 2024 року Дубровицьким районним судом Рівненської області видано судовий наказ, яким стягнуто із боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Посилався на те, що заявник ОСОБА_2 , подаючи до суду заяву про видачу судового наказу, ввела в оману суд надавши недостовірні відомості. Зокрема, в додатках до заяви про видачу судового наказу міститься свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де датою видачі даного свідоцтва значиться ІНФОРМАЦІЯ_3 . У графі батько вказаний ОСОБА_1 .

Зазначає, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 січня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, а тому при реєстрації народження дитини свідоцтво про шлюб не могло бути пред`явлено. За таких обставин, в дію вступають правила, передбачені ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Проте, ОСОБА_1 спільної заяви при реєстрації народження дитини не подавав, оскільки перебував за межами України, що підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з якого вбачається, що він вибув 04 липня 2017 року, а повернувся 12 серпня 2017 року.

Крім того, звертає увагу на те, що у 2024 році у Дубровицькому районному суді перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 №949/695/24 предметом розгляду якої було стягнення аліментів з ОСОБА_1 на зазначених вище дітей. Однак, після подачі відзиву у вказаній справі, 17 вересня 2024 року позов було залишено без розгляду, оскільки позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та не подала заяву про розгляд справи без її участі.

Підсумовуючи наведене, адвокат вказує, що заявник ОСОБА_2 ввела в оману суд надавши недостовірні відомості про які їй було достовірно відомо, що стало підставою для стягнення з боржника ОСОБА_1 аліментів у вказаному розмірі, а тому судовий наказ від 03 жовтня 2024 року у справі №949/1812/24 про стягнення аліментів слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

У судовому засіданні боржник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Богельський І.В. заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у заяві про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, просили заяву задовольнити в повному обсязі.

29 жовтня 2024 року через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню без її участі. При цьому, зазначила, що заявлені вимоги ОСОБА_1 не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення боржника та його представника, дослідивши надані до заяви докази, матеріали цивільної справ №949/1812/24, перевіривши обставини справи, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2013 року, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 січня 2015 року було розірвано.

03 жовтня 2024 року Дубровицьким районним судом Рівненської області видано судовий наказ по справі №949/1812/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи з 01 жовтня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно зі ст. 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

З оглянутих матеріалів цивільної справи №949/1812/24 вбачається, що до заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 додано копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , видане 08 серпня 2017 року та серії НОМЕР_2 , видане 09 травня 2022 року, згідно з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, представник боржника ОСОБА_1 зазначав про те, що заявник ОСОБА_2 ввела суд в оману, так як спільної заяви його та ОСОБА_2 при реєстрації народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не було, оскільки ОСОБА_1 перебував за межами України, що стверджується відмітками в його паспорті, а відтак відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання даної дитини.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У той же час судовий наказ є також виконавчим документом (ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 431 ЦПК України).

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, в порядку визначеному ст. 432 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає із змісту листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 01 липня 2015 року та із сформульованого правового висновку у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11, підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Так, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

В п.4 Узагальнення судової практики ВССУ №8 від 25 вересня 2015 року надані роз`яснення словосполучення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме про те, що словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Суд також бере до увагу, що за змістом ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Однак, за обставинами даної справи, між сторонами вбачається наявність спору щодо батьківства дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що, на думку божника та його представника, є перешкодою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що при видачі судового наказу про стягнення аліментів, суд не зобов`язаний перевіряти законність видачі свідоцтв про народження дітей на утримання яких стягуються аліменти.

У відповідності до ст. 95 ЦПК України, заявник своїм підписом підтверджує відповідність поданого документу оригіналу.

До того ж, у разі наявності сумніву у законності офіційного документу, особа, яка має такі сумніви, має право звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Разом з тим, за таких умов, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Так, у ч.ч. 1 та 3 ст. 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно із ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення «Калачова проти російської федерації» від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Заразом, Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 382/2559/15-ц, та від 19 вересня 2018 року у справі № 761/10732/16-ц, дійшов висновку про те, що тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорювання кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 477/1165/20, наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дитини, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дитини.

Станом на день звернення боржника до суду із заявою про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню та в ході розгляду даної заяви, рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження суду не надано, як і не надано нове свідоцтво про народження, виданого у порядку ст. 134 СК України.

У той же час, суд вважає, що подане представником боржника клопотання про витребування доказів, а саме актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для підтвердження зазначених у заяві обставин, зокрема відсутність запису про батьківство ОСОБА_1 відносно даної дитини, не заслуговує на увагу, оскільки дана обставина є доказовою лише при оспорені батьківства.

Отже підстав вважати, що наявність спору про батьківство при видачі судового наказу про стягнення аліментів є самостійною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Відсутні і інші процесуальні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а дана заява є передчасною.

При цьому, суд зауважує, що статтею 140 СК України чітко визначено, що стягнення з особи, яка записана батьком, матір`ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження.

Керуючись ст.ст. 259, 433 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу від 03 жовтня 2024 року, виданий Дубровицьким районним судом Рівненської області у справі №949/1812/24 за заявою ОСОБА_2 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 04 листопада 2024 року.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

СуддяДубровицького

районного суду Тарасюк А.М.