КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3982/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пізняхівського Федіра Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 червня 2023 року (суддя Марфіна Н.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги,

встановив:

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання факту проживання нею однією сім`єю із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 2010 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання її спадкоємцем четвертої черги щодо майна померлого ОСОБА_7 .

Мотивуючі позовні вимоги, позивачка зазначала, що її бабуся ОСОБА_8 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 , якого вона вважала своїм дідусем та які мешкали разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 9 грудня 2003 року ОСОБА_7 став власником 24/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2 , яку він здавав в оренду, а отримані кошти вкладав до сімейного бюджету.

Позивачка стверджувала, що вона, проживаючи разом із своєю бабусею та дідусем ОСОБА_7 , були пов`язані спільним побутом, піклувались один про одного, мали спільний бюджет, зокрема вона оплачувала витрати на житлово-комунальні послуги у квартирі, яка належала ОСОБА_7 на праві власності, а також за власний кошт організовувала поховання померлого ОСОБА_7 , ОСОБА_7 уклав декларацію із сімейним лікарем саме за адресою їх спільного проживання - АДРЕСА_1 , а її бабуся ОСОБА_8 виписала на ім`я ОСОБА_7 довіреність на отримання пенсії.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пізняхівський Ф.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивачки зазначає, що після відкриття провадження по справі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 подали до суду першої інстанції заяви про визнання позову, які були безпідставно залишені судом без уваги, а Київська міська рада, як відповідач, відзиву чи заперечень не надала, що свідчить про фактичне визнання позовних вимог.

Представник позивачки посилається на те, що у зв`язку з визнанням відповідачами позовних вимог, позивачка не надала суду оригінали квитанцій про сплату вартості житлово-комунальних послуг, як у квартирі, де вони проживали разом із ОСОБА_10 , так і в квартирі, яка належала йому на праві власності та здавалась в оренду.

Крім цього представник позивачки стверджує, що ОСОБА_7 постійно проживав у квартирі позивачки із 2003 року, а із 2010 року - однією сім`єю з її бабусею, користувався послугами сімейного лікаря за цією адресою, мав спільний побут, приймав участь у житті сім`ї.

Представник позивачки також просить критично ставитись до заперечень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення позовних вимог, оскільки вони є зацікавленими в тому аби і надалі мати змогу користуватись кімнатою, що належить спадкодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до увагу покази сусідів та двірника, допитах в якості свідків, що підтвердили факт проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , ведення спільного побуту та господарства із позивачкою та членами її сім`ї, пов`язаність спільним бюджетом, а також відсутність будь-яких конфліктних ситуацій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради - Харитонов М.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що наявні в матеріалах справи докази ніяким чином не підтверджують того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 виникли відносини, притаманні сімейним.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недостатність наданих фотографій для доведення обставин справи, оскільки вони не містять дати та обставин виготовлення, інформації про зображених на них осіб. Щодо показів свідків, наданих у судовому засіданні, представник відповідача зазначив, що вони носили загальний характер, оскільки свідки у судовому засіданні не змогли конкретизувати в чому проявлялось ведення позивачкою та ОСОБА_7 спільного господарства та які взаємні права та обов`язки вони мали відносно один одного.

Представник відповідача зазначає, що не є належними доказами і медичні документи, надані позивачкою, оскільки медична карта ОСОБА_7 датована ще 2008 роком, а в декларації про вибір сімейного лікаря, хоч і вказана адреса проживання позивачки, однак в розділі контактів не зазначено ні позивачку, ні будь-яку іншу особу. Стосовно довіреності на отримання ОСОБА_10 пенсії, представник відповідача зазначає, що вказаний доказ не доводить наявності сімейних відносин саме між позивачкою і померлим, оскільки довіреність складена її бабусею - ОСОБА_8 , а у договорі-замовлені на поховання ОСОБА_7 вказано, що поховання останнього здійснювалось ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , а не позивачкою.

Представник відповідача вважає необґрунтованими висновки представника позивачки, що неподання відзиву свідчить про визнання відповідачем позову, оскільки відповідно до положень ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що позивачкою було заявлено позов до неналежних відповідачів, оскільки вони не є спадкоємцями померлого ОСОБА_7 за заповітом чи за законом, а єдиним належним відповідачем у цій справі є Київська міська рада, неподання якою заперечень проти позову представник позивачки помилково трактував, як визнання позову.

Також ОСОБА_4 зазначає, що доводи представника позивачки про ненадання оригіналів квитанцій у зв`язку із визнанням відповідачами позову, суперечить положенням ч. 5 ст. 177 ЦПК України, якою встановлено обов`язок позивача додати до позову всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Крім того ОСОБА_4 вважає, що факт отримання померлим медичної допомоги за адресою проживання позивачки, спільні фотознімки та покази сусідів, які були допитані в якості свідків, не є безумовним підтвердженням факту спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 однією сім`єю, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили, а їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок оцінюється судом в їх сукупності.

ОСОБА_4 зазначає, що договір-замовлення на надання ритуальних послуг на поховання, декларація із сімейним лікарем та довіреність на отримання пенсії не є належними доказами у цій справі, а також посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 314/6930/16-ц та у постанові від 18 квітня 2019 року у справі № 552/6659/16-ц, зазначає, що фотографії є неналежними доказами на підтвердження факту ведення спільного господарства,

наявності спільного побуту, взаємних прав та обов'язків подружжя, набуття майна, тощо.

Також ОСОБА_4 звертає увагу, що згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб, у квартирі АДРЕСА_4 були зареєстровані: ОСОБА_11 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в той же час померлий ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім цього ОСОБА_4 вважає необґрунтованим твердження представника позивачки стосовно того, що заперечення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають прийматись до уваги у зв`язку з їх зацікавленістю в подальшому користуванні кімнатою, що належить померлому ОСОБА_7 , оскільки їх у встановленому законом порядку було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, а тому шляхом надання заперечень, ними було реалізовано свої процесуальні права, передбачені ЦПК України.

Київська міська рада, ОСОБА_2 , Перша Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилися, своїх представників у судове засідання не направили, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Пізняхівського Ф.М. та відповідача ОСОБА_3 , які апеляційну скаргу підтримали, пояснення представника ОСОБА_4 - адвоката Войтехо Н.О., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 8 червня 2021 року (с.с.15 т.1).

На підставі договору купівлі-продажу від 9 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубніковою Н.В., ОСОБА_7 є власником 24/100 частин квартири АДРЕСА_2 (с.с.16-17 т.1), у якій був зареєстрований з 5 лютого 2004 року (с.с.40 т.1).

Позивачка ОСОБА_1 є співвласницею квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2004 року ( с.с.12 т.1), у якій зареєстрована з 26 березня 1985 року (с.с.26 т.1).

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 родинних стосунків з ОСОБА_7 не має.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15 червня 2021 року, ОСОБА_7 заповіту не залишив (с.с.21 т.1).

30 червня 2021 року за заявою ОСОБА_11 , яка зазначала, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, Першою Київською державною нотаріальної конторою заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_7 . Матеріали спадкової справи не містять заяв інших спадкоємців про прийняття спадщини (с.с.23, 122 т.1).

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 10 жовтня 2021 року Київський відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (с.с.13 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними, достовірними та достатніми доказами її спільне проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше 5 років до часу відкриття спадщини, як родини, наявність між ними відносин, які носили сімейний характер, що вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частина 4 зазначеної норми визначає, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтями 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять

років до часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання осіб однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій про спільне проживання та ведення господарства.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Матеріали справи не містять доказів подання позивачкою заяви про прийняття спадщини ОСОБА_7 .

У підтвердження позовних вимог позивачка просила суд допитати свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили, що ОСОБА_7 проживав з бабусею позивачки - ОСОБА_8 , яка мешкала в одній квартирі з позивачкою та її сім`єю: чоловіком та двома дітьми.

Разом з цим, зазначені свідки не надали свідчень, що саме позивачка проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім`єю, що у них був спільний бюджет, що вони вели спільне господарство, здійснювали спільні покупки, піклувалися один про одного,

мали взаємні права та обов`язки.

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пояснення допитаних судом свідків не є достатніми доказами у підтвердження позовних вимог.

Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання позивачки однією сім`єю із спадкодавцем матеріали справи не містять.

Також колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою фотокарток, які були надані позивачкою, а також медичної документації на ім`я ОСОБА_7 , де зазначена адреса його місця проживання - квартира АДРЕСА_4 , де проживає позивачка із сім`єю, і доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не врахував позиції відповідачів у даній справі, а саме визнання позову відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також не надання відзиву на позовну заяву Київською міською радою, що на думку апелянта свідчить про визнання позову, колегія суддів вважає безпідставними.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є спадкоємцями ОСОБА_7 ні за заповітом, ні за законом, заяви про прийняття спадщини не подавали, а відтак не є належними відповідачами за даними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Матеріали справи не містять заяви Київської міської ради про визнання позову.

Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, за нормами цивільного процесуального права не подання відповідачем відзиву на позовну заяву не свідчить про його визнання відповідачем, а надає суду право прийняти судове рішення на підставі доказів, які були надані суду позивачем.

Разом з цим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданих позивачкою доказів недостатньо для висновку, що вона проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7 однією сім`єю протягом п`яти років до відкриття його спадщини, що спростовано під час апеляційного перегляду не було.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому апеляційний суд не встановив підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пізняхівського Федіра Миколайовича залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова