ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11431/23

Головуючий у першій інстанції - Парфененко О. Я.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/912/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та дружини без шлюбу та зміну черговості спадкування,-

У С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- встановити юридичний факт проживання її з громадянином ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з лютого 2004 року по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- змінити черговість спадкування, визнавши її спадкоємицею першої черги після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Позов обґрунтовувала тим, що вона з ОСОБА_3 з лютого 2004 року проживали однією сім`єю як жінка і чоловік без шлюбу за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет та несли спільні витрати, купували спільне майно, побутову техніку.

Указувала, що останній рік перед смертю чоловік хворів, але за медичною допомогою звертатися відмовлявся. Вона здійснювала за ним догляд, допомагала у лікуванні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, його похованням вона займалась разом зі своїм сином ОСОБА_4 .

Зазначала, що після смерті цивільного чоловіка у встановлений законодавством строк вона звернулась до нотаріуса та подала заяву про вступ у спадщину. Нотаріус повідомив, що ОСОБА_1 відноситься до спадкоємців 5-ї черги, та про наявність інших спадкоємців, у зв`язку із чим рекомендував звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання чоловіка та дружини без шлюбу та зміну черговості спадкування.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 09.04.2024 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та дружини без шлюбу та зміну черговості спадкування відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторонами не заперечувався факт спільного проживання, він підтверджений матеріалами справи, судом необґрунтовано відхилені матеріали медичної документації хворого ОСОБА_3 та показання допитаних в судовому засіданні свідків, якими підтверджено, що фактично ОСОБА_3 потребував стороннього догляду, який йому надавала ОСОБА_1 .

Заявниця уважає відмову суду у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як чоловіка та дружини без шлюбу протиправною та необґрунтованою.

На думку позивачки, відповідачем надані документи на підтвердження понесених витрат на правову допомогу без дотримання вимог законодавства, зокрема не надано розрахунок робочого часу адвоката та перелік наданих ним послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги.

Відповідачка зазначає, що в позовній заяві не зазначено обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу позивачки невизнанням відповідачем.

Наголошує, що при вирішенні спадкового спору, необхідною умовою для звернення до суду є відмова - постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка відсутня у матеріалах справи, отже позов є передчасним.

Звертає увагу, що ні апелянтом, ні його свідками не наведено та не підтверджено належними та допустимими доказами обов`язкових умов для визнання її членом сім`ї спадкодавця, крім спільного проживання, - спільне ведення господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Указує, що ОСОБА_3 не був особою, яка не могла самостійно забезпечити умови свого життя. Доказів неможливості померлим самостійно забезпечити умови свого життя, потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі та піклуванні, а також тривалості надання позивачем спадкодавцю допомоги, матеріали справи не містять.

Стверджує, що на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у матеріалах справи наявні належні докази.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Деденко О.М., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Минця О.В., який просив залишити в силі рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості спадкування суд першої інстанції виходив з того, що проаналізованими у справі доказами не підтверджено безпорадний стан померлого ОСОБА_3 .

Відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу суд мотивував тим, що в цій справі без задоволення вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування вона не здатна забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивачки та за своєю суттю є лише правовою підставою позову.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 29.09.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №3394 (а.с. 9).

За життя ОСОБА_3 належали на праві власності однокімнатна квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2002, та транспортний засіб марки ВАЗ моделі 21063, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 27.09.2008 (а. с. 11, 14-15).

Із довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 30.09.2022 №5274 станом на 29.09.2022 (день смерті ОСОБА_3 ) про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , убачається, що до складу зареєстрованих осіб входять ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (зареєстрована з 11.03.2003) (а.с. 12, 79 зворот).

30.09.2022 після смерті ОСОБА_3 зареєстровано спадкову справу №77/2022, із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачка ОСОБА_1 як спадкоємець за законом п`ятої черги та відповідачка ОСОБА_2 - сестра померлого, спадкоємець другої черги (а.с. 13, 70-80).

Матеріали справи містять копію медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , з якої вбачається, що останній звертався 26.09.2022 до лікаря-терапевта поліклінічного відділення КНП «Чернігівська міська лікарня № 3» Чернігівської міської ради на медичне обстеження; ІНФОРМАЦІЯ_1 о 01 годині 30 хвилин настала смерть ОСОБА_3 , у посмертному епікризі зазначено, що ОСОБА_3 за останні три роки звертався за медичною допомогою лише до стоматолога-хірурга 07.08.2020 та 11.08.2020, самопочуття було задовільне, погіршення стану здоров`я з серпня 2022 року, коли почав відчувати задишку, серцебиття, біль в серці, періодично підвищувався артеріальний тиск, не лікувався, до лікаря звернувся 26.09.2022 у зв`язку із значним підвищенням задишки та загрудинного болю останні три дні (а.с. 154-166).

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 позивачка надала світлини, на яких зображені позивака та померлий, а також копії квитанцій, товарних чеків про перерахування коштів та придбання певних речей (а.с. 18-25).

На підтвердження здійснення витрат на поховання ОСОБА_3 , позивачка надала копію накладної №4178 від ІНФОРМАЦІЯ_1 КП «Спецкомбінат КПО» на придбання похоронного інвентарю на суму 8 338 грн (а.с. 17).

Листом №154/18-16/5 від 23.11.2023 староста Киселівського старостинського округу Менської міської ради Чернігівської області повідомила, що 28.09.2022 ОСОБА_2 здійснила поховання свого брата ОСОБА_3 (а.с. 89).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав вказувала на те, що вона проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з лютого 2004 року, під час спільного проживання разом придбавали спільне майно, побутову техніку, факт спільного проживання підтверджується фотографіями, вона є спадкоємцем за законом четвертої черги, але в силу ч. 2 ст. 1259 ЦК України має право на зміну черговості одержання права на спадкування, оскільки здійснювала догляд за померлим ОСОБА_5 , який сам не міг здійснювати за собою догляд через хворобу.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини - дня смерті спадкодавця (частина друга статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1262 ЦПК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги.

Стаття 1259 ЦК України передбачає можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 753/16113/20 (провадження № 61-2552св23).

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 753/10668/19 (провадження № 61-11248св22).

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17 (провадження № 61-14759св20), від 28 червня 2023 року у справі № 691/1559/18 (провадження № 61-1917св23)).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 в силу положень 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідачка - спадкоємицею ОСОБА_3 за законом четвертої черги.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт звернення ОСОБА_3 до закладу охорони здоров`я напередодні смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , показання свідків про те, що за два тижні до смерті ОСОБА_3 не міг пересуватися самостійно, а також інші обставини, на які посилалась позивачка в позові, не дають підстав для висновку про перебування ОСОБА_3 у такому стані, який характеризується безпомічністю особи та неможливістю самостійно матеріально забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ОСОБА_3 потребував би стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, суд першої інстанцій, вирішуючи спір по суті позовних вимог, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування надання права на спадкування відповідно до статті 1259 ЦК України.

Також суд першої інстанції правильно констатував, що у даній справі позивачка з пред`явленням цього позову має на меті забезпечити реалізацію свого права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , підставою позову вона визначила проживання з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу терміном понад 5 років, що в силу положень ст. 1264 ЦК України у сукупності з ч. 2 ст. 1259 ЦК України та тривалого опікування нею над ОСОБА_3 могло б надати їй можливість одержати право на спадкування на рівні зі спадкоємцем вищої черги після смерті ОСОБА_3 відповідачки ОСОБА_2 .

Застосувавши до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, районний суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та дружиною без шлюбу не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини оскільки така вимога без задоволення вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування в цій справі не здатна забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивачки та за своєю суттю є лише правовою підставою позову.

З огляду на викладене не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що сторонами не заперечувався факт спільного проживання та він підтверджений матеріалами справи.

Колегія суддів не зважає на посилання апеляційної скарги щодо необґрунтованого відхилення матеріалів медичної документації хворого ОСОБА_3 та показань допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки районним судом досліджено амбулаторну картку хворого ОСОБА_3 та надано їй належну оцінку. Як зазначалось вище, належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. Крім амбулаторної картки хворого ОСОБА_3 , яка заповнена 26.09.2022, напередодні смерті останнього, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_3 мав захворювання, через які потребував постійного стороннього догляду та/або наявність у нього інших вад, які впливали на загальний стан здоров`я, обмежували працездатність, підтвердили б перебування його у безпорадному стані.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ( далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 відступивши від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу та підстав для їх стягнення.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №757/29103/20-ц зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_2 у суді першої та апеляційної інстанцій здійснював адвокат Минець О.В. згідно із ордером про надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1072304 та із ордером про надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1093101 відповідно.

За договором про надання правничої (правової) допомоги від 12.12.2023, що укладений між адвокатом Минцем О.В. (адвокат), який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №410 від 07.11.2008, та ОСОБА_2 (клієнт), адвокат зобов`язується надати клієнту юридичні послуги, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором з метою здійснення правового забезпечення інтересів клієнта, а клієнт зобов`язується прийняти їх та провести їх своєчасну оплату (а.с. 148-150).

Відповідно до умов цього договору адвокат бере на себе виконання наступної правової роботи:

- представництво клієнта: у судах всіх інстанцій, незалежно від спеціалізації (п. 2.1. договору).

Адвокат бере на себе виконання наступних дій з наданням правової допомоги:

представництво інтересів клієнта в будь-яких органах державної, законодавчої та виконавчої влади, органах прокуратури, податкових органах, поліції, судових органах усіх рівнів, органах місцевого самоврядування, органах управління установ, організацій, підприємств та їх об`єднань, керівних органах об`єднань громадян;

збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у зв`язку з виконанням доручення;

використання засобів захисту, передбачених КПК України, ЦПК України та іншими законами України;

виконання інших дій, передбачених законодавством.

Для захисту прав та законних інтересів клієнта адвокат має наступні права: знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь в судових засіданнях, подати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності та неповаги, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішеня і ухвали суду, подавати від імені клієнта заяви, у тому числі позовні, отримувати необхідні довідки, документи, вести від його імені справи у всіх державних установах, кооперативних, громадських, приватних організаціях, а також цивільні та кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом свідку, підозрюваному, обвинуваченому, позивачу, відповідачу та третій особі, у тому числі з правом визнання або відмови повністю або частково від позовних вимог, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмета позову, укладення мирової угоди, залишення позову без розгляду, оскарження рішення, постанови, ухвали суду, отримання та пред`явлення виконавчих документів до досягнення, а також виконувати всі інші дії, що пов`язані з виконанням даного договору, в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України.

При виконанні зазначених у п. 2.2 обов`язків адвокат керується Законом «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правилами адвокатської етики та іншим законами (п. 2.3. договору).

Вартість послуг адвоката становить: згідно квитанцій із розрахунку 800 грн за 1 годину роботи (п. 4.1).

Згідно з п. 4.2. оплата послуг адвоката здійснюється наступним чином:

- 100% суми договору сплачується протягом одного дня з моменту підписання даного договору;

- сторони зобов`язані підписати акт здачі - приймання послуг протягом двох днів з моменту передачі замовнику обумовленої п. 2.1 даного договору роботи.

Довідкою-розрахунком про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, від 12.12.2023 №16, підтверджується, що адвокату Минець О.В. підлягає виплаті 5 000 грн за надання правової допомоги ОСОБА_2 (а.с. 93а).

Виконана робота:

надання консультації з питань позовної заяви ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу та зміну черговості спадкування - 3 (три) годин;

складання пояснення на позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу та зміну черговості спадкування - 5 (п`ять) годин;

участь в судовому засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №01-12/23 від 12.12.2023 ОСОБА_2 сплатила адвокату Минцю О.В. 5 000 грн за договором про надання правової допомоги від 12.12.2023 (а.с. 93).

Адвокатом Минцем О.В. складено письмові пояснення (а.с. 82-88).

Адвокат Минець О.В. брав участь в судових засіданнях суду першої інстанції:

- 14.12.2023 з 09:07 до 09:24, що складає 17 хв.;

- 27.12.2023 з 09:42 до 10:07, що складає 25 хв.;

- 17.01.2024 з 12:13 до 12:49, що складає 36 хв.;

- 05.02.2024 з 12:05 до 12:11, що складає 6 хв.;

- 08.03.2024 з 09:40 до 11:54, що складає 2 год 14 хв.;

- 08.04.2024 з 09:41 до 09:56, що складає 15 хв.

На переконання апеляційного суду заявлені відповідачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, які стягнуті судом першої інстанції, є розумними та такими, що відображають реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Твердження позивачки про те, що відповідачкою не надано розрахунок робочого часу адвоката та перелік наданих ним послуг спростовуються матеріалами справи, зокрема наявна довідка-розрахунок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, від 12.12.2023 №16, в якій міститься перелік виконаної адвокатом роботи та кількість витраченого на неї часу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Минець О.В., яким підписано відзив, просить здійснити розподіл судових витрат та стягнути на професійну правничу допомогу 3 000 грн.

Довідкою-розрахунком про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, №185 від 01.07.2024 підтверджується, що адвокату Минцю О.В. підлягає до виплати 5 000 грн за надання правової допомоги ОСОБА_2

Виконана робота:

- надання консультації з питань апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09.04.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу та зміни черговості спадкування - 3 (три) годин;

- складання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09.04.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу та зміни черговості спадкування в порядку ст. 360 ЦПК - 5 (п`ять) годин;

- участь в судовому засіданні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

З квитанції до прибуткового касового ордера №01-07/24 від 01.07.2024, убачається, що ОСОБА_2 сплатила адвокату Минцю О.В. 3 000 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 12.12.2023.

Отже, аналізуючи обсяг правової допомоги адвоката у даній справі в суді апеляційної інстанції та надані на його підтвердження належні, допустимі та достатні докази, у законодавчо встановлені спосіб та строки, колегія суддів вважає, що вказані витрати є документально підтвердженими, були понесені фактично, а їх сума детально описана та обґрунтована адвокатом у наданих документах, у зв`язку з чим вони підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09.04.2024 - без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 3 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Поновити дію рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 липня 2024 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко