Справа № 361/7756/23
Провадження № 2/361/1445/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

26 листопада 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючої судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Коваль О.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2023 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила суд визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Свій позов обґрунтовувала тим, що 21.01.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_5 .

10.04.1995 року на ім`я відповідача придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 42,90 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_6 .

01.03.1996 року зареєстровано місце проживання позивача та спільної із відповідачем доньки у спірній квартирі.

Приблизно весною 1998 року відповідач почав створювати для позивача та малолітньої на той час доньки умови, неможливі для проживання, а саме: без згоди дружини допускав на ночівлю у квартирі стороннього чоловіка ( ОСОБА_7 ) в той час, коли позивачка з малолітньою донькою знаходились вдома, через що позивачка пішла жити до своєї матері ОСОБА_8 .

В червні 1998 року у позивача виникла необхідність забрати дитячі речі із квартири, однак вона не змогла в неї потрапити, оскільки відповідач без її згоди змінив замок та не пускав її до квартири, через що позивачці доводилось звертатись до дільничного інспектора міліції з проханням допомогти врегулювати ситуацію.

16.09.1998 року шлюб між сторонами розірвано.

11.11.1998 року відповідач звернувся із позовом до Броварського міського суду про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою). В свою чергу позивач звернулась до Броварського міського суду із зустрічним позовом про вселення її з донькою ОСОБА_6 до квартири та усунення перешкод з боку відповідача в користуванні квартирою.

Рішенням Броварського міського суду від 16.02.1999 року у справі № 2-58/1999р. відмолено у задоволенні позову відповідача до позивача про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою) та задоволено зустрічний позов позивачки про вселення її з донькою ОСОБА_6 до квартири та усунення перешкод з боку відповідача в користуванні нею.

Ухвалою Київського обласного суду у справі № 22-58/1999 від 30.03.1999 року залишено в силі рішення місцевого суду.

Рішенням місцевого суду було встановлено наступні обставини: 21.01.1995 між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб; ІНФОРМАЦІЯ_1 від цього шлюбу народилась донька ОСОБА_9 ; квартира придбана під час перебування сторін спору у зареєстрованому шлюбі; під час перебування сторін спору у шлюбі в квартирі проживав чужий чоловік, який спав на кухні, через що позивач пішла пожити до своєї матері. В червні 1998 року позивач не змогла потрапити до квартири, оскільки в ній було змінено замок без згоди на це позивача, а двері до квартири ніхто не відчиняв; відповідач створив неможливі для проживання умови та змінив замок вхідних дверей, через що позивач не могла потрапити до квартири.

Рішенням обласного суду встановлено те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу сторін, то дана квартира повинна вважатися спільним майном подружжя, а відтак позивача та відповідач мають рівні права на квартиру, позивач є співвласницею квартири.

Відповідач добровільно рішення місцевого суду не виконав, а відтак позивач вимушена була звертатись до Броварського міського відділу державної виконавчої служби щодо примусового виконання Рішення місцевого суду.

Листом від 02.06.1999 року старшим державним виконавцем Броварського міського відділу державної виконавчої служби Власенко О.М. було направлено на адресу відповідача листа, яким зобов`язано останнього до 24.06.1999 року самостійно виконати рішення місцевого суду.

11.06.1999 року рішення місцевого суду було виконано, про що старшим державним виконавцем Броварського міського відділу державної виконавчої служби Власенко О.М. складено відповідний акт.

Надалі відповідач разом із позивачем та донькою не проживав, участі у вихованні доньки ОСОБА_10 не приймав, не розмовляв із нею особисто, не телефонував їй, не допомагав із навчанням, не проводив спільно час, не цікавився її життям та не проявляв належної батьківської турботи. Утриманням та вихованням доньки позивач займалась самостійно.

Із наявної у позивача довідки вих. № 1ВБ-91/430 від 29.09.1999 року, виданої міським відділом державної виконавчої служби Броварського міського управління юстиції, можна підтвердити сплату відповідачем аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_10 в період із 01.06.1999 року по 30.09.1999 рік в загальній сумі 40 грн. 50 коп. Інші відомості про сплату відповідачем аліментів на утримання доньки ОСОБА_10 , як і будь-які інші відомості про участь відповідача в утриманні доньки у адвоката ОСОБА_1 відсутні.

20.05.2020 року донька сторін ОСОБА_6 уклала шлюб, про що у складено актовий запис № 440, після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_11 .

19.08.2023 року у поштовій скриньці квартири були виявлено повідомлення про зняття позивача та її доньки ОСОБА_10 з реєстрації місця проживання вих. № 1.12.3- 04/295 та вих. № 1.12.3-04/296 від 12.08.2023 року, підписані адміністратором Центру обслуговування ?Прозорий офіс? Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області пані ОСОБА_12 .

Із вищезгаданих повідомлень вбачається, що 12.08.2023 року позивач та її донька ОСОБА_10 були зняті із реєстрації із належної позивачу на праві спільної сумісної власності квартири на підставі заяви власника згідно п. 2 ст. 18 ЗУ 1871-Х від 05.11.2021 року.

Згідно відповідей на адвокатські запити вих. № 1.12.4-15/01/13753 і вих. № 1.12.4-15/01/13770 від 23.08.2023, а також згідно повідомлень вих. № 1.12.4- 15/1.12.3/14253, вих. № 1.12.4-15/1.12.3/14254 від 31.08.2023, наданих структурним підрозділом Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Центр обслуговування ?Прозорий офіс? відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб, про відмову у скасуванні зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_13 із реєстрації місця проживання, позивачку та її доньку ОСОБА_10 було знято з реєстрації місця проживання за заявою відповідача.

За викладених обставин, реалізуючи свої законні права, позивач звертається із цією позовною заявою про поділ квартири, як майна подружжя та визнання за нею права власності на 3/4 частки квартири на підставі ч. 2 ст. 70 СК України.

Відповідно до протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 08 вересня 2023 року вказана справа передана судді Сердинському В.С.

На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи № 732 від 12 жовтня 2023 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Радзівіл А.Г.

13 жовтня 2023 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 01 лютого 2024 року.

23 квітня 2024 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, пояснення надали аналогічно викладеним у позовній заяві.

Відповідача, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що позивач та відповідач це її батьки. Мама, яка є позивачем уданій справі, виховувала її сама, мама та вона проживали у спірній квартирі постійно, допоки їй не виповнилось 20 років. Свідок зазначила, що її батько (відпвоідач у справі) разом із ними не проживав, участі у її вихованні не приймав, не розмовляв із нею особисто, не телефонував їй, не допомагав із навчанням, не проводив спільно час, не цікавився її життям та не проявляв належної батьківської турботи. ЇЇ утриманням та вихованням займалась її мати ОСОБА_2 самостійно.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки, не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вислухавши представника позивача, вислухавши свідка, дослідивши письмові докази у справі, встановив обставини у справі та виниклі правовідносини, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.01.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 23, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_5 .

Із копії договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 від 10.04.1995 року вбачається, що покупець ОСОБА_3 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,90 кв. м.

Договір посвідчений нотаріусом Броварського нотаріального округу Базир В.Г., зареєстровано у реєстрі за № 1504.

Вказана копія договору надана позивачем, в судовому засіданні зазначено, що оригінал договору знаходиться у відповідача ОСОБА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 343618284 станом на 21.08.2023 рік, інформація про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_2 відсутня.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Броварської міської ради Київської області, актовий запис № 775.

16.09.1998 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Броварської міської ради Київської області, актовий запис № 302.

16 лютого 1999 року рішенням Броварського міського суду у справі № 2-58/1999 р. у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено. Суд вирішив, вселити ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_6 , 1995 року народження в квартиру АДРЕСА_3 і зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_3 ОСОБА_2 та її неповнолітній донці.

30 березня 1999 року ухвалою Київського обласного суду касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Броварського міського суду від 30 березня 1999 року - без змін.

У вказаному рішенні суду зазначено, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який обгрунтовував тим, що він є власником квартири, тому має право на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись нею.

В ухвалі Київського обласного суду від 30 березня 1999 року суд зазначив, що сторни шлюб зарежєстрували 21 січня 1995 року, а квартира на імя ОСОБА_3 була придбана 10 квітня 1995 року, тобто в період шлюбу сторін, а відтак вона (квартира) повинна вважатися спільним майном подружжя.

Так, суд звертає увагу, що квартира була придбана через два із половиною місяця після реєстрації шлюбу та оформлена на ОСОБА_3 .

Як неодноразово наголошував Верховний Суд Українифакт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У вищезазначеному рішенні суду, на яке посилається позивач, такий чинник як кошти, за які таке майно було набуте, в повній мірі встановлений не був, а зазначено тільки про те, що майно набуте під час зареєстрованого шлюбу.

Під час розгляду справи позивачем також не наведено та не наданоо доказів того, що вказане майно набуте за спільні кошти, спільною працею подружжя.

В судові засідання відповідач не зявився, але аналізуючи вищезазначені рішення судів, вбачається, що ОСОБА_3 вважає себе власником спірної квартири.

Так, упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У такому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була придбана за його особисті кошти, не буде належно підтверджена, тоді презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив і в інших постановах, на які заявниця посилається в касаційній скарзі, а саме у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17, від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19.

Потрібно також враховувати, що у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 Верховний Суд України зробив висновки, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цих приписів належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. З урахуванням наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 370/443/13-ц зазначено, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Вважається, що правила статті 60 СК України застосовані правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є об`єктом права особистої приватної власності того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно довідки вих. № 1ВБ-91/430 від 29.09.1999, виданої міським відділом державної виконавчої служби Броварського міського управління юстиції, відповідачем за викнавчим листом №2-748/98 сплачені аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_10 у період із 01.06.1999 року по 30.09.1999 року у загальній сумі 40 грн. 50 коп.

Відповідно до довідки № 4528 від 13.10.2004, виданої Комунальним підприємством ?Житлово-експлуатаційної контори №3? за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

Згідно повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання особи за вих. №1.12.3-04/295 та вих. № 1.12.3-04/296 від 12.08.2023, за відомостями Центру обслуговування ?Прозорий офіс? Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області ОСОБА_2 та ОСОБА_13 зняті із реєстрації за адресою АДРЕСА_2 на підставі заяви власника згідно п. 2 ст. 18 ЗУ 1871-Х від 05.11.2021.

Відповідно до пояснення ОСОБА_2 від 27.09.2023 року та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.09.2023 року, позивач, прийшовши до квартири виявила, що замки в квартирі були змінені. У поясненнях ОСОБА_2 зазначила, що впевнена, що це зробив колишній чоловік ОСОБА_3 .

Відповідно ч .1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ч. 1, 2, 3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК Україн и достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року ?Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя?, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Таким чином вищевказаними нормами передбачено два режими майна подружжя особиста приватна та спільна сумісна власність.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зокрема, у рішенні Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд при вирішенні питання відступлення від рівності часток подружжя, враховує те, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, як підстави для відступлення від засад рівності часток, а сам факт того, що відповідач створював неможлиі для проживання позивача та доньки умови, змінив замки вхідних дверей, те, що позивач самостійно утримувала доньку до досягнення повноліття, не є обгрунтованою підставою для визнання за позивачем права на частки спірного майна.

Суд також звертає увагу на те, що право власності на квартиру у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зарестровано, що підтведжується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 343617807 від 21.08.2023 року та № 343620123 від 21.08.2023 року, крім того на копії договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1995 року не міститься відмітки БТІ про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру.

Таким чином враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять підтвердження того, що право власності на вищезазначену квартиру належним чином зареєстровано.

Керуючись ст. ст. 76-83, 141, 264, 268, 280-282 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме визнання за ОСОБА_2 права власності на частки квартири АДРЕСА_1 , - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.