КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Некрасова Андрія Володимировича представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних; інфляційних втрат; пені; процентів за користування позикою,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних; інфляційних втрат; пені; процентів за користування позикою.

Просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти у розмірі 2823697,87 грн., з яких інфляційні втрати у розмірі 1 338 514,59 грн.; 3,0% річних - 191 057,38 грн.; пеню у розмірі 740 558,7 грн. та проценти за користування позикою у розмірі 553 567,2 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 09 січня 2020 року між позивачем і відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідачі отримали у позивача позику в розмірі 3 575 100,0 грн., що на день передачі грошових коштів за курсом НБУ складало 150 000,0 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року по цивільній справі № 761/21808/21, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів було задоволено частково - стягнуто з відповідачів на користь позивача солідарно суму боргу - 4 114 215,0 грн., 3,0 % річних - 45 650,87 грн., пеню - 164 568,6 грн., судовий збір в сумі по 5675,0 грн. з кожного відповідача.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 , борг в сумі 4 114 215,0 грн. здійснено розподіл судових витрат.

На час звернення позивача до суду з позовом, сума боргу за договором позики не погашена.

На думку позивача, відповідачі прострочили повернення суми позики, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України повинні сплатити позивачу 3,0 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати. Крім того, в порядку ст. 1048 ЦК України, відповідачі повинні сплатити відсотки за користування сумою позики, а також пеню, в порядку визначеному п. 4.1 договору позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів від 09 січня 2020р. - інфляційні втрати у розмірі 179 652 грн. 60 коп.; три проценти річних - 36 858 грн. 86 коп.; пеню у розмірі 134 534 грн. 83 коп.; проценти за користування позикою у розмірі 494 870 грн. 22 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 4229 грн. 58 коп. з кожного.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що у спірних правовідносинах можуть бути нараховані та стягнуті з відповідачів, в солідарному порядку проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у розмірі 494870,22 грн., за період часу з 09 січня 2020р. по 06 листопада 2021р., виходячи з суми позики - 3575100,0 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 9 серпня 2024 року адвокат Нєкрасов А.В. представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка співвідповідачів про отриманні коштів відсутня в матеріалах справи.

Зазначає, що лише в постанові Київського апеляційного суду від 13.04.2023 визначено дату, а саме 06 жовтня 2021 року, згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні були повернути суму позики.

Договір позики не містить реального строку повернення грошових коштів, а тому вважає що не можливо було встановити чи закінчився строк повернення позики і на який строк вона укладалася, а тому суд не повинен враховувати розрахунки позивача по нарахуванню трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені.

Окремо зазначив, що стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що дорівнює майже 40% суми простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства справедливому розгляду і вирішенню справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

22 жовтня 2024 року адвокат Мазманян Едгар Рафаілович представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Адвокат Некрасов А.В. представник апелянтів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

Адвокат Мазманян Е.Р. представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 9 січня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідачі отримали в борг грошові кошти у розмірі 3575100,00 грн., що на день передачі грошових коштів, за курсом валют НБУ відповідає 150 000,00 дол. США.

Згідно п. 2.2 договору позики, сума позики за договором позики передана позичальникам до підписання сторонами цього договору.

Сторони домовились вважати, що підписання цього договору позичальниками є підтвердження отримання ними грошових коштів від позикодавця.

Пунктами 3.2., 3.3 договору позики передбачено, що сума позики підлягає поверненню позикодавцю, шляхом передання її позичальниками в готівковій формі, у визначеному позикодавцем місці, попередньо з три дні до фактичної передачі, повідомивши про це позикодавцю.

Сторони домовились, що розмір позики оцінюється також, в доларах США за курсом НБУ і сума грошових коштів, яка буде повернена, відповідно до умов договору, на день повернення, повинна відповідати розміру суми грошових коштів, що позичені, у перерахунку на долари США за курсом НБУ, на день підписання цього договору, тобто 150000,0 дол. США.

Згідно п. 4.1., 4.2 договору позики, у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики, позичальники сплачують позикодавцю неустойку у виді пені в розмірі один відсоток від суми заборгованості за кожен місяць прострочення.

За порушення грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язується оплатити суму боргу, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від суми заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022 року по цивільній справі № 761/21808/21, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 4114215,0 грн., три проценти річних у розмірі 45650,87 грн., пеню розмірі 164568,6 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023р. по цивільній справі № 761/21808/21, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2022р. та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022р. - скасовано.

Ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 борг в сумі 4 114 215,0 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, і ця обставина не заперечувалась представниками сторін в судовому засіданні, що 14 червня 2023 року відповідачами була виконана в повному обсязі постанова Київського апеляційного суду від 13 квітня 2023р. та сплачена позивачу сума коштів, яка з них була стягнута за судовим рішенням.

Судом апеляційної інстанції в постанові від 13 квітня 2023 року, було встановлено, що: «Отже, отримання позовної заяви відповідачами 06 жовтня 2021 року слід розцінювати як день пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики відповідно до копії поштових конвертів (а/с 40,41 т. 1). Відповідно строк для обчислення пені за несвоєчасне повернення суми позики може визначатись лише з 07 листопада 2021 року.».

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про стягнення на свою користь з відповідачів, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та неустойки (в порядку п. 4.1 договору позики), зазначав відповідний період, за який слід стягнути зазначені суми з 07 листопада 2021 року по 25 травня 2023 року. Разом з тим, при заявлені зазначених позовних вимог, позивачем не були враховані положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому суд першої інстанції вважав, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, за період часу з 07 листопада 2021р. по 23 лютого 2022 року. включно (виходячи з суми основної заборгованості - 4114215,0 грн.), а саме, слід стягнути з відповідачів солідарно на корись позивача:

- інфляційні втрати у розмірі 179652,60 грн.;

- 3,0% річних - 36858,86 грн.;

- пеню у розмірі 134534,83 грн.

З урахуванням, правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у спірних правовідносинах можуть бути нараховані та стягнуті з відповідачів, в солідарному порядку проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у розмірі 494870,22 грн., за період часу з 09 січня 2020 року. по 06 листопада 2021 року., виходячи з суми позики - 3575100,0 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеній процесуальній нормі частково, враховуючи наступне.

Щодо задоволення судом першої інстанції вимоги позивача у стягненні 3,0% річних у розмірі 36858,86 грн. та інфляційних втрат у розмірі 179652,60 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановивши, що свій обов`язок повернути позику позивачу відповідач не виконав, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з останніх 3 % річних від простроченої суми.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного суду у постанові від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав.

Крім того саме цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Щодо задоволення судом першої інстанції вимоги позивача у стягненні процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у розмірі 494 870,22 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України встановлює, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором

не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору (позики) обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту (позики), в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 розв`язано виняткову правову проблему щодо меж застосування заходів відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України. Так, відсотки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України, - це спеціальний вид відповідальності на відміну від відсотків, які є звичайною платою за користування грошима, у тому числі за договором позики.

Роз`яснено, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною. Не можуть застосовуватися одночасно регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України про відсотки за договором позики та охоронна норма частини 2 статті 625 ЦК України про стягнення інфляційних збитків і 3 % річних. Тому до прострочення з боржника стягуються відсотки від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за кредит, а за період після такого прострочення - річні відсотки відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Так, судом першої інстанції було правомірно встановлено, з урахуванням, правових позицій Верховного Суду, що у спірних правовідносинах можуть бути нараховані та стягнуті з відповідачів, в солідарному порядку проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у розмірі 494870,22 грн., за період часу з 09 січня 2020 року по 06 листопада 2021 року. відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а за період з 07 листопада 2021року по 23 лютого 2022 року включно 3,0% річних у розмірі 36858,86 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Щодо стягнення пені у розмірі 134534,83 грн. колегія суддів зазначає, що з аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів пені у розмірі 134534,83 грн.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині стягнення інфляційних втрат та пені ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Оскільки різниця між належною до сплати сторонами одна одній суми судового збору є незначною, колегія суддів відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України вважає за доцільне остаточно шляхом взаємозарахування стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3963,90 грн. та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3963,90 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуадвоката Некрасова Андрія Володимировича представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року в частині стягнення інфляційних втрат та пені скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Вимоги щодо стягнення судового збору змінити, зменшити суму стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 3963,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 3963,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст виготовлено 20 грудня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана