Справа № 405/8416/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Кропивницький

Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді Драного В.В.

за участі секретаря судового засідання Дятел О.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Плетньова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, зміну формулювання причин звільнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «СхідГЗК» в якому просить:

1) стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 162 331,64 грн.;

2)стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 97338,90 грн.;

3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення;

4) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.;

5) визнати незаконним формулювання причини звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 38 КЗпП України;

6) визнати позивача звільненим з 27.10.2023 року з посади заступника директора Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати;

7) зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача;

8) стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає не менше 100 525,92 грн.

В обґрунтування позову вказав, що 01.06.2020 року наказом № 632 о/с від 26.05.2020 року, він був прийнятий на посаду заступника директора шахти із забезпечення виробництва до Інгульської шахти Державного підприєтсва «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». 16.01.2021 року наказом № 51 о/с від 16.01.2021 року позивач був преведений на посаду заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму. 13.10.2023 року позивач написав заяву про звільненн із займаної посади за власним бажанням 27.10.2023 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудвого договору щодо строків виплати заробітної плати. Саме порушення строків виплати заробітної плати, яке спричинило значну суму заборгованості відповідача перед позивачем і стало причиною звільнення. Однак в наказі відповідач самвільно змінив формулювання підстав звільнення з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 вказаної статті, чим порушив право позивача на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. При звільнення не було виплачено всіх сум, що належить виплатити при звільнення, та було повідомлено, що нарахована сума розрахункових становить 259 670,54 грн., яку склали заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 162 331,64 грн. та заборгованість зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 97 338,90 грн. На даний час позивач працевлаштований.

Вказує, що внаслідок порушення його законних прав через постійні порушення строків виплат заробітої плати, невиплату при звільненні усіх сум, що належали до виплати, через незаконну зміну формулювання підстав звільнення, порушення конституційних прав, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного для позивача уклада життя, докладанні додаткових зусиль для утримання себе та родини, переживанні, погіршенні стану здоровя, втрат немайнового характеру.

За таких обставин просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, та стягнути з відповідача судові витрати, які складається з судового збору та витрат на надання правової допомоги в сумі 6000,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

31.01.2024 року за вх. № 2512 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представником відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги визнані частково. Зазначено, що дійсно заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 259 670,54 грн., яка складається з: заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 162 331,64 грн. та заборгованість зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 97 338,90 грн. Інші вимог позову не визнає, просить вдмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Зокрема вказав, що позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, які він зазнав внаслідок затримки розрахунку при звільненні, суд має орієнтовно оцінити розмір таких втрат, яких можна розумно передбачити. У наказі та записі у трудовій книжці вказано підстави звільнення п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, наказ дійсний не скасований, запис у трудовій не оскаржувався. Відповідач не мав намір звільняти позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, тому обов`язку виплати вихідної допомоги не передбачено. Позивчем не надано суду належених та допустимих доказів факту заподіяння йому моральної шкоди. Заперечив щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу через їх не співмірність обсягу робіт та складності справи, а також невідповідність наданим з цього приводу доказам.

13.02.2024 року за вх. № 3519 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечив проти доводів представника відповідача, викдадених у відзиві на позовну заяву, просив не брати їх уваги та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

02.04.2024 року за вх. № 8313 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій він, пославшись на часткову сплату відповідачем заборгованості по заробітній платі в сумі 137 742,56 грн., просив: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 24 589,08 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 97338,90 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.; визнати незаконним формулювання причини звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 38 КЗпП України; визнати позивача звільненим з 27.10.2023 року з посади заступника директора Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати; зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає не менше 100 525,92 грн.

04.10.2024 року за вх. № 26370 до суду від представника відповідача надійшли додаткві пояснення по справі, в яких він просив в частині позовних вимог, окрім заборгованості по заробітній платі, відмовити в повному обсязі.

29.10.2024 року за вх. № 28757 від позивача до суду надійшли заперечення на додаткові пояснення по справі.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала та посилаючись на обставини викладені в позові та поданих заявах по суті справи просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях позов визнав частково лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпутку, в іншій частині позовних вимог заперечив, посилаючись на викладене у відзиві, та письмових поясненнях, просив відмовити у задоволенні позову в цій частині в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно запису у трудовій книжці за № 6, позивач прийнятий на посаду заступника директора Інгульської шахти ДП «Схід ГЗК» із забезпечення виробництва, наказ № 632 о/с від 26.05.2020 року. Згідно запису № 7, 16.01.2021 року переведений заступником директора шахти із забезпечення виробництва та режиму, наказ № 51 о/с від 16.01.2021 року (а.с. 11).

13.10.2023 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням 27.10.2023 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати (а.с. 102).

Наказом № 1709/ос від 25.10.2023 року ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора Інгульської шахти ДП «Схід ГЗК» із забезпечення виробництва та режиму з 27 жовтня 2023 року за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 17).

У трудовій книжці ОСОБА_2 під записом № 8 вказано, що 27.10.2023 року звільнено з посади за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, наказ № 1709/ос від 25.10.2023 року.

Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Аналізуючи вищенаведене, вбачається, що ст. 38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц.

Позивач у позовній заяві зазначив, що з огляду на тривале та систематичне порушення законодавства про працю, а саме порушення строків виплати заробітної плати, позивач 13.10.2023 року подав заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте згідно наказу № 1709/ос від 25.10.2023 року, позивач звільнений з займаної посади з 27.10.2023 року за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача відбулось з інших підстав, ніж ті які працівником зазначалися.

Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Положеннями ч. 3 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відтак, змінити формулювання причини звільнення можна тоді, коли є законна підстава для звільнення, роботодавець здійснив звільнення, але на підставі іншої норми законодавства - тієї, що не відповідає обставинам звільненню.

За таких обставин, відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення приписів чинного трудового законодавства, подана позивачем заява від 13.10.2023 року містила чітку підставу для звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що порушує права позивача.

З огляду на встановлені обставини та приведені правові норми і правові висновки, суд дійшов до висновку про задоволення вимог про визнання незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ та визнання ОСОБА_2 звільненим з 27.10.2023 року з посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати та внесення відповідного запису до його трудової книжки.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно довідки № 116 від 23.10.2024 року, виданої Інгульською шахтою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», станом на 23.10.2024 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 становить 121 927,98 грн., яка складається з: заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 24 589,08 грн.; заборгованість зі сплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 97338,90 грн. (а.с. 105).

За таких обставин, беручи до уваги визнання відповідачем позову в частині стягнення заробітної плати в сумі 121 927,98 грн., позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення та вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні.

Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року справа № 200/1636/21-а, від 30.06.2022 року справа № 380/10174/21.

Із довідки № 159 від 06.11.2023 року виданої Інгульською шахтою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 14) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 1523,12 грн., середньомісячна 33 508,64 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні за шість місяців в сумі 199 528,72 грн. (1523,12 грн./день 131 робочий день), вважаючи її співмірною розміру заборгованості на день звільнення, а також суму вихідної допомоги не менше тримісячного середнього заробітку, що становить 100 525,92 грн. (33 508, 64 грн./ три місяці).

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення роботодавцем трудових прав працівника, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння йому моральної шкоди.

Позивач вказує на те, що порушення його законних прав через постійні порушення строків виплат заробітої плати, невиплату при звільненні усіх сум, що належали до виплати, незаконна зміна формулювання підстав звільненняпризвело до його моральних та душевних страждань через порушення звичного для позивача уклада життя, докладання додаткових зусиль для утримання себе та родини, переживання, погіршення стану здоровя, втрат немайнового характеру.

Відтак, суд приходить до висновку, що доводи позивача про спричинення йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з порушення його прав знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Однак, беручи до уваги характер та тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_2 внаслідок протиправних дій відповідача, здійснення додаткових зусиль для поновлення працівником своїх прав, характер немайнових втрат та можливість їх відновлення та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації в сумі 10000,00 грн., що підлягає стягненню на користь позивача із відповідача у відшкодування моральної шкоди.

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та враховує моральні страждання, які зазнав позивач внаслідок порушення відповідачем процедури його звільнення.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами, в порядку ст.ст. 76-83 ЦПК України.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 28.10.2023 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ВА № 1066994 від 28.10.2023 року адвокат Загоруйко Л.Ю. надає правову допомогу ОСОБА_2 у Ленінському районному суді м. Кіровограда (а.с. 20-21, 64).

Згідно акту прийняття-передасі наданих послуг від 13.11.2023 року послуги адвоката склали 6 000,00 грн., які позивачем сплачено, що підтверджується платіжною інструкцією від 13.11.2023 року (а.с. 22, 74).

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги складність справи та виконані адвокатом роботи по даній справі, витрачений нею час, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених ним на оплату послуг за представництво адвокатом інтересів клієнта у суді першої інстанції в сумі 6000,00 грн.

Також, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», однак сплатив судовий збір в сумі 6441,60 грн. за інші шість позовних вимог, та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 2147,20 грн. судового збору, а на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог 5582,82 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 10-13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, зміну формулювання причин звільнення задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 24 589 грн. 08 коп. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 97 338 грн. 90 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 199 528 грн. 72 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Визнати незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі частини 1 статті 38 КЗпПУ.

Визнати ОСОБА_2 звільненим з 27 жовтня 2023 року з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпПУ у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати.

Зобов`язати Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про його звільнення 27 жовтня 2023 року за власним бажанням за частиною 3 статті 38 КЗпПУ.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 100 525 грн. 92 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5582 грн. 72 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська область, Кам`янський район, м. Жовті Води, вул. Горького, 2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.12.2024 року.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда В.В. Драний