Справа № 643/881/22
Провадження № 2/643/18/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 Московський районний суд м. Харкова Майстренко О.М. , за участю секретаря Куліш А.С. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 був зареєстрований, проживав, та був наймачем двокімнатної квартири, згідно рішення Виконавчого комітету Московської ради народних депутатів від 01.10.1991 року, за адресою: АДРЕСА_1 . Його дружина ОСОБА_3 , та син ОСОБА_4 також були зареєстровані та проживали разом, за адресою: АДРЕСА_1 , також згідно рішення Виконавчого комітету Московської ради народних депутатів від 01.10.1991 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Наприкінці 2011 року, позивач ОСОБА_1 , з дозволу свого дядька, ОСОБА_2 , та брата, ОСОБА_4 , вселився до них в квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , для догляду за дядьком, ОСОБА_2 , оскільки він хворів рядом захворювань, мав поганий зір та за станом здоров`я не мав можливості в повній мірі доглядати за собою самостійно. Брат позивача , ОСОБА_4 , постійно був на заробітках, в зв`язку з тим, не мав можливості, постійно доглядати за батьком. Позивач разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , жили однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели сумісне господарство, брали участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, на спільні кошти підтримували технічний стан квартири, робили ремонт, набували сумісне майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. Позивач брав участь в похованні разом с братом. Позивач продовжував проживати в цьому приміщенні, продовжував вести господарство разом с братом.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Позивач з часу вселення в квартиру, проживаю там постійно, користувався жилим приміщенням і до теперішнього часу. Крім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за данною адресою, ніхто не був зареєстрований ніколи, та крім позивача , ОСОБА_1 , не проживав, та не проживає, на підставі ст.64 ЖК України позивач вважає, що набув право користування цією квартирою.

Позивач просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Харківської міської ради вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У позовній заяві ОСОБА_1 ) просить суд визнати за ним користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 01.10.1991 № 229/3 ОСОБА_2 (дядько Позивача) визнано наймачем квартири АДРЕСА_3 . Окрім того, вказаним рішенням дружину ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 визнано членами сім`ї наймача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла дружина наймача - ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що у 2011 році з дозволу дядька - ОСОБА_2 (наймач) та брата позивача - ОСОБА_4 (син наймача) вселився в квартиру АДРЕСА_4 для догляду за дядьком, оскільки останній у зв`язку з хворобою потребував сторонньої допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер дядько Позивача, який був наймачем вказаного житлового приміщення, ІНФОРМАЦІЯ_6 брат Позивача також помер, тому, на думку Позивача, він має право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Харківська міська рада вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача з огляду на таке.

Статтею 65 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Окрім того, у постанові від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12 Верховний Суд України дійшов висновку, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням

осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати у тому числі, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі. Такі висновки викладені постановах Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 205/6201/17, від 18.05.2022 у справі № 463/2277/20-ц, від 23.09.2022 у справі № 289/847/21.

Проте позивачем не надано документів, які б підтверджували факт наявності письмової згоди членів сім`ї померлого наймача - ОСОБА_2 на вселення позивача до квартири АДРЕСА_4 .

Таким чином, відсутність у матеріалах справи письмової згоди членів сім`ї померлого наймача на вселення позивача до вищевказаної квартири, ставить під сумнів правомірність мешкання позивача у вказаній квартирі.

Окрім того, позивач вказує, що вселився у вищевказану квартиру як член сім`ї з метою догляду за хворим дядьком - ОСОБА_2 (наймач).

Верховний Суд у постановах від 28.07.2020 у справі № 759/17953/15-ц та від 04.11.2020 у справі №641/2970/17 дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканнями і самостійного права користування житлом не набувають.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог зазначав, що з часу вселення у спірну квартиру він з наймачем та сином наймача жили однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно сплачували витрати на комунальні послуги тощо.

У постанові від 29.09.2021 у справі № 759/9229/19 Верховний Суд дійшов висновку, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Представник відповідача зазначає , що позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували факт ведення ним спільного з наймачем та його сином господарства, наявності у них спільного бюджету та спільних витрат на оплату комунальних послуг тощо.

Таким чином, є безпідставними та необґрунтованими твердження позивача про те, що він вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача та набув право користування спірною квартирою.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 01.10.1991 № 229/3 ОСОБА_2 (дядько позивача) визнано наймачем квартири АДРЕСА_3 .

Окрім того, вказаним рішенням дружину ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 визнано членами сім`ї наймача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла дружина наймача - ОСОБА_3 , відповідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 виданого 18.03.1998 року Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану , актовий запис № 4046.

З 2011 року, позивач ОСОБА_1 , з дозволу свого дядька, ОСОБА_2 , та брата, ОСОБА_4 , вселився до них в квартиру, за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер дядько позивача ОСОБА_2 , відповідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого 29.11.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції ,актовий запис № 17039 , який був наймачем вказаного житлового приміщення, ІНФОРМАЦІЯ_7 помер брат позивача ОСОБА_4 , відповідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 виданого 05.07.2016 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 10070.

Позивач з часу вселення в квартиру, проживає там постійно, користується жилим приміщенням і до теперішнього часу.

Факт постійного проживання у спірній квартирі з 2011 року по даний час позивача підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61,статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР , може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц .

Судом встановлено, що позивач вселився до спірної квартири , фактично проживає у вказаній квартирі з 2011 року, продовжує проживати в цьому приміщенні , має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

За таких обставин суд вважає доведеними позовні вимоги і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 81, 89, 90, 264-268, 293, 315, 317 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення або виклику учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільно-процессуального кодексу України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м.Харкова.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Майстренко О.М.