СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14746/22

пр. № 2/759/287/24

20 лютого 2024 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Стеблецького В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Сіваченка В.В. ,

розглянувши у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП,-

ВСТАНОВИВ:

27.10.2022 р. до Святошинського районного суду надійшов позов від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. У зазначеному позові ОСОБА_3 просить стягнути з ОСОБА_4 825 830,77 грн. матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою та 100 000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати, які складаються з судового збору 9258 грн. 31 коп. та витрати за проведення судової експертизи 5 600 грн. 00 коп.

Свої вимоги вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 29.06.2022 року об 11 год. 50 хв. на перехресті вул.Семашка - вул. Ак. Доброхотова у м. Києві між транспортним засобом «Renault Megan», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 та рухався по другорядній дорозі, і транспортним засобом «Volvo XC 90», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 та рухалася по головній дорозі, відбулося зіткнення, внаслідок якого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та водій ОСОБА_3 була госпіталізована до відділення політравми КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року у справі №759/9631/22, залишеною без змін Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 759/9631/22, ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

На час здійснення дорожньо-транспортної пригоди був діючим поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР.207446263, страховик - ПрАТ СК "ПЗУ Україна", страхувальник - ОСОБА_4 , зі строком дії з 03.01.2022 року по 02.01.2023 року включно, забезпечений транспортний засіб - "RENAULT MEGANE", д.н.з. НОМЕР_3 , страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 130000,00 грн., розмір франшизи - 0,00 грн.

ПрАТ СК "ПЗУ Україна" 26 липня 2022 року здійснило виплату страхового відшкодування позивачці у зв`язку з вчиненою дорожньо-транспортною пригодою в сумі 125 000,00 грн., решта 5000,00 грн. буде отримана позивачем після надання рішення суду, із відміткою, що останнє набрало законної сили.

Відповідно до Висновоку експерта №2051 про результати проведення судової автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2022 р., долученого до позову, розмір матеріального збитку, завданого ОСОБА_3 , яка являється власником автомобіля "VOLVO XC90" реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29 червня 2022 року в м. Києві, на перехресті вул. Доброхотова та вул. Семашка станом на дату проведення експертизи складає 955 830,77 грн.

Керуючись ст.1194 ЦК України позивачка просить стягнути із відповідача 825 830,77 грн. матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. позивачка обгрунтовує тим, що зазнала моральних страждань через фізичну біль та страждання у зв`язку із ушкодженням здоров`я, які їй було спричинено внаслідок ДТП, що підтверджується відповідними медичними документами, а саме довідкою №1365 від 29.06.2022, виданою КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17». Також внаслідок ДТП розладився сон, турбувало почуття безпорадності та неможливості вплинути на обстановку, що повторювала обставини ДТП, змінився стиль життя позивачки.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 98, том №1).

Ухвалою суду від 31.10.2022 р., відмовлено в забезпеченні позову (а.с. 99-100, том №1).

16.11.2022 р до суд від представника позивача надійшов відзив на позов, в якому останні проти вимог заперечував, з тих підстав, що висновок судової автотоварознавчої експертизи, наданий позивачкою, викликає обгрунтовані сумніви щодо його правильності, зазначений експертом розмір матеріального збитку є явно завищеним. Також зазначив, що обстеження пошкоджень автомобіля позивача проведено без участі представників відповідача, висновок експерта не міститить всієї об`єктивної інформації щодо механічних пошкоджень автомобіля позивачки, так як із офіційного сайту "Судова влада України" позивач ОСОБА_3 притягалася до адміністративної відповідальності за порушення ст.,ст.124,122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення та автомобіль позивачки вже був учасником ДТП (справа №759/1668/20) (а.с. 113-118, том №1).

16.11.2022 року до Святошинського районного суду м. Києва від представника відповідача адвоката Сіваченка В.В. надійшло клопотання про клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 126-130, том №1).

01.12.2022 р. позивачем подано заперечення щодо призначення експертизи (а.с. 147-148, том №1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2023 було задоволено клопотання адвоката Сіваченка В.В. з урахуванням нової редакції, та призначено у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, комплексну судову трасологічну та автотоварознавчу експертизу. На час проведення судової експертизи розгляд справи було зупинено (а.с. 195-196, том №1).

19.10.2023 р. до Святошинського районного суду м. Києва з експертної установи повернулись матеріали справи з висновком експерта (а.с. 135, 136-157, том №2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2023 року провадження по цивільній справі було поновлено. Справу призначено до слухання в підготовчому засіданні на 16 листопада 2023 року (а.с. 158, том №2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.01.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 лютого 2024 року (а.с. 193, том №2)

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, висновки судових експертів, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з огяду на таке.

Судом встановлено, що 29.06.2022 року об 11 год. 50 хв. на перехресті вул.Семашка - вул. Ак. Доброхотова у м. Києві між транспортним засобом «Renault Megan», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 та рухався по другорядній дорозі, і транспортним засобом «Volvo XC 90», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 та рухалася по головній дорозі, відбулося зіткнення, внаслідок якого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та водій ОСОБА_3 була госпіталізована до відділення політравми КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17».

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року у справі №759/9631/22, залишеною без змін Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 759/9631/22, ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, що становить 850 грн. 00 коп. (а.с. 108-100, том №1).

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_4 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.

Також, судом встановлено, що на час здійснення дорожньо-транспортної пригоди був діючим поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР.207446263, страховик - ПрАТ СК "ПЗУ Україна", страхувальник - ОСОБА_4 , зі строком дії з 03.01.2022 року по 02.01.2023 року включно, забезпечений транспортний засіб - "RENAULT MEGANE", д.н.з. НОМЕР_3 , страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 130000,00 грн., розмір франшизи - 0,00 грн. (а.с.24 том №1).

Відповідно до положень п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

ПрАТ СК "ПЗУ Україна" 26 липня 2022 року здійснило виплату страхового відшкодування позивачці у зв`язку зі зчиненою дорожньо-транспортною пригодою в сумі 125 000,00 грн. (а.с. 24а том №1).

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

За змістом частин першої та сьомої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №523/2420/16-ц (провадження № 61-20696св19) зазначено, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 (провадження № 61-10937св19) наведено правовий висновок про те, що:

«Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи».

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) зазначено, що: «судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом».

З Висновку експерта №2051 про результати проведення судової автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2022 р., складеного судовим експертом Абрамкіним Богданом Петровичем по заяві позивачки, убачається, що розмір матеріального збитку, завданого ОСОБА_3 , яка являється власником автомобіля VOLVO XC90 реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29 червня 2022 року в м. Києві, на перехресті вул. Доброхотова та вул. Семашка станом на дату проведення експертизи складає: 955 830,77 грн. (а.с.32-79 том №1).

У Висновку експерта №2051 про результати проведення судової автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2022 р., зазначено, що такий підготовлено для подання до суду, а також те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2023 було задоволено клопотання адвоката Сіваченка В.В. з урахуванням нової редакції, та призначено у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, комплексну судову трасологічну та автотоварознавчу експертизу.

У Висновку експертів №6092/23-52/6093/23-54 від 09.10.2023 року (а.с. 137-157 том №2) за результатами проведення комплексної судової трасологічної та автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №759/14746/22, складеного експертами Єрмоленко О. та Гутник В. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) зазначенно наступні висновки, щодо транспортно-трасологічних досліджень:

1. Механічні пошкодження на горизонтальній частині панелі приладів автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 з боку пасажира у вигляді її розриву та на правій частині переднього вітрового скла у вигляді сукупності щільних концентричних і радіальних тріщин утворених шляхом вдавлення скла автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 утворені внаслідок спрацювання (розкриття) подушки безпеки пасажира.

Виникнення перелічених вище пошкоджень не пов`язані зі спрацюванням (активацією) натягувачів пасків безпеки водія і пасажира пасажира автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 .

2. Натягувач паска безпеки пасажира в автомобілі «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 міг бути активований системою безпеки автомобіля (система SRS) при наявних обставинах і механізмі даної ДТП, а саме перехресне, блокуюче зіткнення між передньою частиною автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 та правою боковою частиною автомобіля «Renault Megane» державний номерний знак НОМЕР_6 , яке відбулось 29.06.2022, коли система безпеки автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 (система SRS) сприйняла достатні умови для надання сигналу (команди) для його активації.

Встановити чи був справний пасок безпеки пасажира в автомобілі «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 не видається за можливе з причини, зазначеній в дослідницькій частині даного висновку експертів.

Встановити експертним шляхом чи була встановлена у замок паска безпеки пасажира на момент ДТП "заглушка" не виявляється можливим.

3. Подушка безпеки водія і пасажира, подушка безпеки для захисту колін водія в автомобілі «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 могли бути активовані системою безпеки автомобіля (система SRS) при наявних обставинах і механізмі даної ДТП - перехресне, блокуюче зіткнення між передньою частиною автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 та правою боковою частиною автомобіля «Renault Megane» державний номерний знак НОМЕР_6 , яке відбулось 29.06.2022, коли система безпеки автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 (система SRS) сприйняла достатні умови для надання сигналу (команди) для їх активації.

4. За наявних обставин даної ДТП могли бути активовані системою безпеки автомобіля «Volvo ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_5 (система SRS) як натягувачі пасків безпеки, так і подушки безпеки.

У Висновку експертів №6092/23-52/6093/23-54 від 09.10.2023 року за результатами проведення комплексної судової трасологічної та автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №759/14746/22, складеного експертами Єрмоленко О. та Гутник В. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) зазначенно наступні висновки, щодо автотоварознавчих досліджень:

1. Ринкова вартість неушкодженого транспортного засобу марки «Вольво ХС 90» державний номерний знак НОМЕР_7 , до ДТП, яка сталася 29.06.2022, станом на дату ДТП 29.06.2022, дорівнювала 1 984 880,5 грн (один мільйон дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят грн 50 коп) в т.ч. ПДВ.

2. Ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 , після ДТП, яка сталася 29.06.2022,станом на дату ДТП 29.06.2022, дорівнювала 1 159 059,58 грн (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять грн. 58 коп) в т.ч. ПДВ.

3. Значення величини втрати товарної вартості транспортного засобу марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 , станом на момент проведення судової експертизи дорівнювало 68100,56 грн (шістдесят вісім тисяч сто грн 56 коп) в т.ч. ПДВ.

4. Транспортний засіб марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 інших пошкоджень, які були наявні ще до моменту ДТП, яка сталася 29.06.2022 можливо припустити, що не мав.

5. Вартість матеріального збитку (шкоди) завданого власнику транспортного засобу марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 внаслідок ДТП, яка трапилася 29.06.2022 та на момент проведення судової експертизи, з врахуванням технічного стану транспортного засобу, реального автопробігу відповідно дорівнювала 882 034,95 грн (вісімсот вісімдесят дві тисячі тридцять чотири грн 95 коп) і 992 029,88 грн (дев`ятсот дев`яносто дві тисячі двадцять дев`ять грн 88 коп) в т.ч. ПДВ.

6. Вартість відновлювального ремонту після ДТП транспортного засобу марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 , станом на 29.06.2022 та на момент проведення судової експертизи відповідно дорівнювала: 825 820,92 грн (вісімсот двадцять п`ять тисяч вісімсот двадцять грн 92 коп) та 923 929,32 грн. (дев`ятсот двадцять три тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять грн 32 коп) в т.ч. ПДВ.

У зв`язку вище викладеним, доводи відповідача, що розмір матеріального збитку, визначений у Висновку експерта №2051 про результати проведення судової автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2022 р., поданий до суду позивачкою, є явно завищеним не знайшли свого підтвердження, так як у Висновку експертів №6092/23-52/6093/23-54 від 09.10.2023 року зазначено, що вартість матеріального збитку (шкоди) завданого власнику транспортного засобу марки «Вольво ХС90» державний номерний знак НОМЕР_7 внаслідок ДТП, яка трапилася 29.06.2022 та на момент проведення судової експертизи, з врахуванням технічного стану транспортного засобу, реального автопробігу відповідно дорівнювала 882 034,95 грн (вісімсот вісімдесят дві тисячі тридцять чотири грн 95 коп) і 992 029,88 грн (дев`ятсот дев`яносто дві тисячі двадцять дев`ять грн 88 коп) в т.ч. ПДВ, тобто розмір таких збитків є більшим, чим зазначено у висновку, поданому позивачкою.

Щодо доводів відповідача, що останній не запрошувався для участі у проведенні експертизи на замовлення позивачки, то представником позивача, до заперечень щодо клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі №759/14746/22 було долучено роздруківки електронних повідомлень (телеграм), які направлялися 25 липня 2022 року, із запрошенням відповідача прибути на огляд автомобілю 29.07.2022 року. (а.с.148,-152, том №1).

Вказане також було підтверджено судовим експертом Абрамкіним Богданом Петровичем під час судового засідання 11 січня 2023 року.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданому позивачем висновку експерта, не спростував визначений розмір матеріального збитку, отже не довів, що такий визначено невірно, суд відхиляє також доводи щодо неналежності та недопустимості такого доказу як Висновок експерта №2051 та вірного визначення у цьому висновку розміру матеріальних збитків, завданих позивачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування "більшої вірогідності", тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню шкода у розмірі 825 830,77 грн. (955 830,77 - 130 000,00 грн.).

Під час судового розгляду по суті в судовому засіданні 20 лютого 2024 року представник відповідача, надаючи пояснення, наголошував на необхідності застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №753/19288/14-ц, так як вже під час розгляду справи автомобіль позивача було відремонтовано.

Відповідно до ч.1., ч.2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

У відзиві, відповідач заперечував проти позову з тих підстав, що висновок судової автотоварознавчої експертизи, наданий позивачкою, викликає обгрунтовані сумніви щодо його правильності, зазначений експертом розмір матеріального збитку є явно завищеним. Також зазначив, що обстеження пошкоджень автомобіля позивача проведено без участі представників відповідача, висновок експерта не міститить всієї об`єктивної інформації щодо механічних пошкоджень автомобіля позивачки. У відзиві були відсутні будь-які обгрунтування заперечення позову з тих підстав, що автомобіль позивачки відремонтовано.

Суд відхиляє посилання представника відповідача на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц (провадження № 61-9687св18), що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому, оскільки такий висновок зроблений Верховним Судом за інших обставин справи.

Зокрема, в наведеній справі суди встановили, що автомобіль фактично відремонтований, але докази щодо понесення позивачем витрат на ремонт автомобіля і їх розміру відповідач не надав, висновок науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління МВС України в Київській області № 19 від 31 травня 2010 року, на який посилався позивач, виконаний з порушенням його проведення, з позовом у цій справі позивач звернувся більш, ніж через рік після смерті власника іншого автомобіля. Тому за встановлених обставин цієї справи і суд першої інстанції, і апеляційний суд зробили висновок про недоведеність позовних вимог, з яким погодився суд касаційної інстанції.

Також висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №753/19288/14-ц стосується оцінки доказів у цій конкретній справі та не є правовим висновком Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Законодавством не заборонено потерпілій особі здійснювати ремонт пошкодженого майна власним коштом, розмір майнової шкоди у такому разі належним чином визначений висновком експертного автотоварознавчого дослідження, проведеного у встановленому порядку.

Представник відповідача не заперечував, що на момент складання Висновку експерта №2051 про результати проведення судової автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2022 р., яким обгрунтовано позовні вимоги, автомобіль позивачки відремонтовано не було.

Також для відшкодування шкоди, завданої власнику внаслідок пошкодження його майна не обов`язково, щоб ним, на момент звернення до суду з позовом були фактично понесені витрати (з наданням відповідних доказів) на відновлення пошкодженого майна.

Представник позивачки під час судового розгляду справи по суті в судовому засіданні 20 лютого 2024 року зазначила, що на момент звернення із позовом до суду, автомобіль відремонтовано не було. Відповідач протилежного не довів.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 911/792/18.

Щодо решти пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову у даній справі, в частині стягнення матеріальної шкоди, не спростовує.

Позивачем заявлена вимога і про стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 100000 грн, яка обгрунтована тим, що остання зазнала моральних страждань через фізичну біль та страждання у зв`язку із ушкодженням здоров`я, які їй було спричинено внаслідок ДТП, що підтверджується відповідними медичними документами, а саме довідкою №1365 від 29.06.2022, видану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17». Також внаслідок ДТП розладився сон, турбувало почуття безпорадності та неможливості вплинути на обстановку, що повторювала обставини ДТП, змінився стиль життя позивачки.

Вирішуючи спір у частині стягнення моральної шкоди суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. ч 1, 2 ст. 1167 Цивільного Кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами) визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову у цій частині та стягнення 15 000,00 грн.

Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України на стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 9 258,31 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відщповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Позивачем ОСОБА_3 , укладено договір № 2051 на проведення автотоварознавчого дослідження від 25.07.2022 р. (а.с. 28-30, том № 1), сплачено витрати за проведення експертизи в розмірі 5600 грн. (а.с.31, том №1).

Таким чином, витрати за проведення автотоварознавчого дослідження а розмірі 5600 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки вказаний висновок покладено в основу рішення суду.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 988, 1167, 1188, 1194 Цивільного кодексу України, ст. ст. 13, 33, 130, 133, 141, 247, 259, 265, 279 ЦПК України, ст. ст. 22, 28, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування майнової шкоди кошти в розмірі 825 830,77 грн., моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 258,31 грн., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 5600,00 грн., а всього разом 855 689 (вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять ) грн. 08 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено та підписано 29 лютого 2024 року.

Зазначити дані позивача: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.Д.Бабич