Справа № 932/9088/23
Провадження №2/932/976/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2023 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 27.04.2012 року він з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Певний час між ним та відповідачкою були дуже добрі, доброзичливі стосунки, засновані на обопільній повазі та почутті любові, що притаманні для звичайної родини. Разом з цим, через деякий час між ними почалися проблеми у сімейних стосунках, які виникли в зв`язку з різними поглядами на подружнє життя, сімейні цінності, а насамперед на виховання їхньої спільної дитини. Все це призвело до втрати між ними почуття любові та припинення з 30.12.2018 року шлюбно-сімейних відносин. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.02.2020 року, ухваленим у цивільній справі № 932/13146/19 за його позовом, яке набрало законної сили 05.03.2020, шлюб між ними розірвано. Вказаним рішенням встановлений той факт, що з 30.12.2018 між ним та відповідачкою фактично були припинені шлюбні відносини, а шлюб став носити формальний характер, з цього часу вони не проживали разом. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин та по теперішній час їх з відповідачкою спільна дитина залишилася проживати разом з ним - позивачем, батьком дитини, а відповідачка ще деякий час бачилася з дитиною. Проте, вже 03.07.2020 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , у шлюбі з яким народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і від дня народження дитини у другому шлюбі відповідачка припинила майже будь-яке спілкування з дитиною від першого шлюбу та обірвала всі зв`язки з сином. У неї почалося нове життя, в якому немає місця для їх спільної з позивачем дитини. Ті рідкі моменти спілкування з сином у відповідачки відбувались тільки завдяки самому позивачу, який іноді дзвонив їй та просив поспілкуватися з дитиною, нагадуючи, що вона мати і для ОСОБА_3 . Проте, з початком повномасштабного вторгнення росії в Україну та розпочатої війни, десь приблизно у березні 2022 року відповідачка із своїм новим чоловіком і дитиною від нього виїхала за межі України, звідки досі не повернулася. З цього часу відповідачка повністю припинила будь-яке спілкування із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона не шукає зустрічей з дитиною, навіть не дзвонить по телефону, не вітає сина зі святами, з днем народження, їх син не згадує про свою біологічну мати, не питає про неї. Тобто, вказані обставини свідчать про те, що відповідачка вже понад півтора роки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини від першого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за кордон не виїздив та весь час проживає і надалі буде проживати разом з ним - зі своїм батьком в Україні. Наразі він з дитиною проживають у належному йому на праві власності будинку, його син ОСОБА_3 навчається у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа №40» Дніпровської міської ради, де характеризується позитивно. За весь період навчання дитини мати до школи не приходила, з вчителями не спілкувалась, успіхами хлопчика не цікавилася. Таким чином, відповідачка взагалі втратила інтерес до життя та потреб своєї дитини, перестала піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, їй стало нецікаво створювати належні умови для розвитку природних здібностей дитини, підготовки її до самостійного життя, вона перестала цікавитися успіхами і життям дитини, тобто стала ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позивач вказує на те, що враховуючи відсутність у відповідачки будь-якого інтересу до власної дитини та батьківських почуттів, заснованих на любові, лагідності, ним було вирішено припинити будь-які немайнові права відповідача на їх спільну дитину. За відсутності матері він позбавлений можливості вирішувати чимало питань правового та соціального характеру, що стосуються життя дитини, наприклад зареєструвати місце проживання дитини за фактичним місцем проживання. Посилаючись на зазначене, позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав у відновшенні її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою судді від 10.10.2023 року у справі відкрито загальне провадження, визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 11.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач з представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

В подальшому, в поданій суду 17.04.2024 року заяві представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та закінчити розгляд справи без участі позивача та його представника, а також без фіксування технічними засобами.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позовну заяву суду не надала. 12.12.2023 року до канцелярії суду електронним зв`язком надійшла заява ОСОБА_2 , в якій вона просила розглянути справу без її участі, вказала, що визнає позовні вимоги в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважала позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в інтересах дитини. В подальшому, у поданій суду заяві 17.04.2024 року представник третьої особи просила розглянути справу без її участі.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами; відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи у даному судовому засіданні здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши пояснення позивача з представником, представника третьої особи, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 квітня 2012 року у Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_2 », про що видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

У шлюбі у позивача та відповідачки народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії № НОМЕР_2 , виданого 02 жовтня 2012 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного сану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Як зазначив позивач, певний час між ним та відповідачкою були дуже добрі, доброзичливі стосунки, засновані на обопільній повазі та почутті любові, що притаманні для звичайної родини. Разом з цим, через деякий час між ними почалися проблеми у сімейних стосунках, які виникли в зв`язку з різними поглядами на подружнє життя, сімейні цінності, а насамперед на виховання їхньої спільної дитини. Все це призвело до втрати між ними почуття любові та припинення з 30.12.2018 року шлюбно-сімейних відносин.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.02.2020 року, ухваленим у цивільній справі № 932/13146/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яке вступило в законну силу, шлюб між ними розірвано. Як зазначено в рішенні суду, фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами відбулося з 30 грудня 2018 року, з цього часу вони проживають окремо, і позивач визнала дані обставини, не заперечувала проти задоволення позову про розірвання шлюбу.

03.07.2020 року відповідачка ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 , в зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_2 ». Вказане підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 03 липня 2020 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

У шлюбі з ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 народила дитину - ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 14 січня 2021 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Встановлено що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їх дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_6 в належному позивачу на праві власності будинку за адресою АДРЕСА_1 , де створені всі умови для проживання дитини, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 16 листопада 2023 року, складеним спеціалістами управління-служби у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради.

Після народження дитини у другому шлюбі відповідачка припинила майже будь-яке спілкування з дитиною від першого шлюбу - ОСОБА_3 , рідкі моменти спілкування з сином у відповідачки відбувались тільки завдяки самому позивачу, який іноді дзвонив їй та просив поспілкуватися з дитиною. З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну та початку війни, в березні 2022 року відповідачка із своїм новим чоловіком і дитиною від другого шлюбу виїхали за межі України, де вона перебуває до цього часу. Із вказаного періоду відповідачка повністю припинила будь-яке спілкування із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона не шукає зустрічей з дитиною, не телефонує йому, не вітає сина зі святами, а також з днем народження, за твердженням позивача, їх син не згадує про свою біологічну мати, не питає про неї.

Дитина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон з матір`ю не виїздив, весь цей час проживає разом з батьком - позивачем у справі в України за вищевказаною адресою.

Вказане підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 08.04.2024 за № 19-24370/18/24-Вих, наданим на ухвалу суду, зі змісту якого вбачається, що відповідно до інформації, наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , перетнула державний кордон України 19 березня 2022 року, виїхавши з території України через пункт перетинання кордону « Чоп-Захонь », інформація щодо повернення ОСОБА_2 на територію України відсутня. Також у даному листі зазначено, що інформації стосовно громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 24.02.2022 по 03.10.2023 в Базі даних немає.

Дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у 5-Б класі у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа №40» Дніпровської міської ради, де позитивно характеризується, що підтверджується Довідкою від 05.09.2023 №98 та характеристикою, виданими вказаним учбовим закладом.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 28.09.2023 № 252, наданої Комунальним закладом освіти «Середня загальноосвітня школа №40» Дніпровської міської ради, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у даному закладі освіти з 2021 року, мешкає за адресою АДРЕСА_1 та проживає в родині разом з татом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , бабусею - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . До школи хлопчика приводив батько чи бабуся зі сторони батька, також вони завжди спілкуються з вчителями, цікавляться про досягнення та успіхи ОСОБА_3 , за весь період навчання дитини з 3 по 5 клас мати до школи не приходила, з вчителями не спілкувалась; класний керівник ОСОБА_3 з мамою ніколи не була знайома, мати до школи не приходила та не цікавилася успіхами хлопчика.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належать будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою, що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25.09.2020 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, не знятої та не погашеної судимості не має.

У відповідності до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до «Висновку Адмністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », від 30 листопада 2023 № 4/3-307, Адмністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підтвердження позовних вимог позивача в судовому засіданні надали пояснення свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та малолітній свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні малолітній свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пояснив, що в 2019 році його мати - ОСОБА_2 залишила його та його батька і пішла проживати в інше місце, він проживає разом з татом ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 , навчається у 5 класі середньої шкоди №40, з того часу з матір`ю вони дуже рідко спілкувалися. Його мати на початку війни в березні 2022 року поїхала в Німеччину, звідки вона дуже рідко йому телефонувала, в останнє дзвонила на минулий новий рік, він їй сам не телефонує, тому, що не хоче, у мами є інша дитина. Коли мама виїздила за кордон, вона запропонувала йому поїхати з нею, проте він не захотів, оскільки боявся, що вона його в чужій країні покине, оскільки коли вони жили разом вона його часто залишала вдома самого і він боявся. Мати про нього не піклується, не спілкується з ним, про нього піклуються та виховують його тато та бабуся, тато йому купляє всі необхідні речі та продукти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона була подругою ОСОБА_2 та є хрещеною її сина ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучилися, ОСОБА_2 уїхала до іншого чоловіка, за якого вона вийшла заміж, народила другу дитину, участі у вихованні сина ОСОБА_3 вона не приймає, з ним не спілкується, і вона не чула, щоб ОСОБА_3 хотів спілкуватися з матір`ю. Про хлопчика піклуються його батько з бабусею, з якими він проживає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що з ОСОБА_1 він вчився разом в інституті, згодом познайомився з його дружиною ОСОБА_2 , у них народився син ОСОБА_3 . Згодом він дізнався, що вони розлучились, оскільки дружина йому зраджувала. Він - свідок є хрещеним батьком сина позивача - ОСОБА_3 , вони бачаться близько два рази на місяць, і жодного разу після розлучення ОСОБА_1 з дружиною він мати дитини не бачив, хлопчик проживає з батьком і жодного разу не казав, що бажає спілкуватися з матір`ю. Мати участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що вона з ОСОБА_1 сусіди, їй відомо, що він розлучився з дружиною і їх син ОСОБА_3 проживає разом з ним та бабусею дитини у належному позивачеві будинку. Про свою матір дитина навіть не згадує, в школу його водить тато, піклується про нього та виховує його.

Таким чином, встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини; тягар утримання дитини, виховання та піклування, розвитку повністю покладений на позивача.

Таким чином, ухилення матері від виховання дитини та участі у її житті, позбавляють батька дитини змоги без згоди матері дитини вирішувати необхідні питання правового та соціального характеру, що стосується життя дитини, в тому числі зареєструвати місце проживання дтини за фактичним місцем проживання.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, зокрема, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, не допомагає матеріально, чим свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що підтверджується змістом наданої нею суду заяви, в якій вона визнала позов.

Отже, суд дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на неї законом обов`язку щодо виховання дитини та її свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, і докази того, що змінити її поведінку в кращу сторону у суда відсутні. Суд також вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважає за необхідним задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дитини, яка тривалий час проживає з батьком та бабусею, які без згоди матері дитини не можуть забезпечити їй повноцінного лікування у разі потреби, придбання ліків та її належного виховання, а також вирішення нагальних життєвих потреб.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На це вказує і Верховний суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21.

З урахуванням встановлених обставин суд і дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, провадження № 61-19984 св 21.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на користь ОСОБА_1 понесені витрати по справі - судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева