ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/5044/21

провадження № 22-ц/4809/783/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О. Л., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Завгородньої Вікторії Валентинівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року у складі судді Варакіної Н. Б. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень просив:

-визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно у вигляді меблів та побутової техніки а саме: пральну машину LG 8 кг вартістю 6 000 грн; душову кабіну Basico вартістю 7 000 грн; шафу-купе вартістю 5 000 грн; м`який куточок кухонний вартістю 3 000 грн; стіл кухонний вартістю 1 000 грн; холодильник LG вартістю 6 000 грн; кухню вартістю 4 000 грн; кондиціонер LG вартістю 8 000 грн; ліжко вартістю 7 000 грн; тумбу під телевізор вартістю 1 000 грн; журнальний столик вартістю 2 000 грн; шафу-купе вартістю 6 000 грн; ліжко вартістю 6 000 грн; ліжко вартістю 6 000 грн; стіл письмовий вартістю 3 000 грн; шафу-купе вартістю 6 000 грн; телевізор LG 32 вартістю 6 000 грн; телевізор Samsung 24 вартістю 2 000 грн; телевізор Samsung 49 вартістю 5 000 грн;

-визнати в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю за ОСОБА_1 право власності на наступне майно, загальною вартістю 27 000 грн: холодильник LG вартістю 6 000 грн; ліжко вартістю 7 000 грн; тумбу під телевізор вартістю 1 000 грн; журнальний столик вартістю 2 000 грн; шафу-купе вартістю 6 000 грн; телевізор Samsung 49 вартістю 5 000 грн;

-визнати в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю за ОСОБА_2 право власності на наступне майно загальною вартістю 63 000 грн: пральну машину LG 8 кг вартістю 6 000 грн; душову кабіну Basico вартістю 7 000 грн; шафу-купе вартістю 5 000 грн; м`який куточок кухонний вартістю 3 000 грн; стіл кухонний вартістю 1 000 грн; кухню вартістю 4 000 грн; кондиціонер LG вартістю 8 000 грн; ліжко вартістю 6 000 грн; ліжко вартістю 6 000 грн; стіл письмовий вартістю 3 000 грн; шафу-купе вартістю 6 000 грн; телевізор LG 32 вартістю 6 000 грн; телевізор Samsung 24 вартістю 2 000 грн;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості майна у розмірі 18 000 грн та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

В період шлюбу сторонами спільно було придбано майно загальною вартістю 90 000 грн.

Оскільки, в добровільному порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть поділити спільно придбане майно, позивач звернувся до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, придбаного під час шлюбу, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач заявляючи позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, придбаного під час шлюбу, зазначеного у позові, із визначенням його вартості, не надав суду жодних доказів, з яких суд може встановити ці обставини, а саме дату придбання майна, його найменування та вартість,

Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів перебування сторін у шлюбі з 26.08.2000.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Завгородня В. В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, придбаного під час шлюбу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив долучені до матеріалів справи докази, що призвело до прийняття незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 90 000 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2024 становить 302 800 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановленихм статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові направі спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У разі недосягнення домовленості сторін щодо вартості майна, суд повинен роз`яснити сторонам право заявляти клопотання щодо провадження товарознавчої експертизи.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 573/1896/18 (провадження № 61-6687св23).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

За інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2021 року у справі № 404/2177/21 позовну заяву ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26.08.2000 Вершино-Кам`янською сільрадою Новгородківського району Кіровоградської області, актовий запис № 06 розірвано.

Судові витрати залишено по фактично понесеним.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що сторонами в період шлюбу було придбано майно загальної вартістю 90 000 грн.

Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності та набуття спірного майна в період зазначеного шлюбу, а також доказів вартості вказаного майна, останнім надано не було.

Внаслідок відсутності вказаних доказів суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи та надати їм належну правову оцінку, а тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та не в повному обсязі досліджено долучені до матеріалів справи докази, не заслуговують на увагу суду.

За таких обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку викладеним в позовній заяві доводам, дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 362, 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Завгородньої Вікторії Валентинівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко