Справа № 132/2342/22
Провадження № 2/132/44/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" грудня 2024 р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання РИБАК І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області за правилами загального позовного провадження справу № 132/2342/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Малинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із вказаним цивільним позовом, в якому просять визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Малин Житомирської області; внести зміни до актового запису № 300, складеного 19.11.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Малинського районного управління юстиції у Житомирській області, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключивши відомості про громадянина ОСОБА_2 , як батька дитини, зазначивши його батьком дитини; змінити прізвище дитини із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », а також по-батькові із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 »; стягувати з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування цих вимог зазначив, що він проживав в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась спільна дитина син ОСОБА_9 , державна реєстрація народження якого була проведена відповідно до вимог ст.133 СК України, оскільки на момент його народження ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб між якими був розірваний рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31.10.2024 року у справі № 140/2545/14-ц, яке набуло законної сили 01.12.2014 року. З метою встановлення свого батьківства, він звернувся до Медико-генетичного центру «МамаПапа», яким проведено дослідження № 27854 від 14.09.2020 року, за результатами якого встановлено, що ймовірність його батьківства становить 99,99%, тобто він є біологічним батьком дитини. Син ОСОБА_9 проживає з ним та перебуває на його утриманні, натомість матір ОСОБА_3 його життям не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2022 року, визначено склад суду з розгляду позову, а саме головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 04.11.2022 року, відкрите провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

10.03.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тарасюк О.М. звернулась до суду із клопотанням про призначення судової генетичної експертизи, яке ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 18.04.2023 року було задоволене, та призначено судово-біологічну (генетичну) експертизу.

Однак, експертиза не була проведена, про що свідчить повідомлення старшого судового експерта сектору молекулярно-генетичних досліджень відділу біологічних досліджень та обліку Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Галамаги Я.С. про неможливість проведення експертиза від 01.08.2023 року № СЕ-19/102-23/10712-БД.

21.09.2023 року до суду із новим клопотанням про призначення судової генетичної експертизи звернувся позивач ОСОБА_1 , яке ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 року було задоволене, та призначено судово-біологічну (генетичну) експертизу.

Проте, і дана експертиза не була проведена, про що свідчить повідомлення головного судового експерта сектору обліку генетичних ознак людини відділу біологічних досліджень та обліку Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Філімончук Н.М. про неможливість проведення експертиза від 27.02.2024 року № СЕ-19/102-24/304-БД.

24.05.2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тарасюк О.М. звернулась до суду із черговим клопотанням щодо призначення у справі судової генетичної експертизи, яке ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24.05.2024 року було задоволене, та призначено судово-біологічну (генетичну) експертизу.

Дана експертиза також не була проведена, про що свідчить повідомлення судового експерта сектору молекулярно-генетичних досліджень відділу біологічних досліджень та обліку Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Сушко О.В. про неможливість проведення експертиза від 19.08.2024 року № СЕ-19/102-24/12958-БД.

Відповідно до ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 09.09.2024 року, поновлено провадження у справі зі стадії, на якій його було зупинено.

Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 16.10.2024 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_10 , його представник адвокат ТАРАСЮК О.М. в судове засідання не з`явилися, надавши письмову заяву, згідно якої просять справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідачі, третя особа, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заперечень з приводу поданого позову не надали.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін судового провадження, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За наявності існуючих умов, передбачених в частині першій статті 280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі № 140/2545/14-ц (номер провадження 2/140/815/14), яке набрало законної сили 01 грудня 2014 року.

Під час перебування в цьому зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_3 стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , що не спростовано учасниками справи.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину сина ОСОБА_9 , державна реєстрація народження якого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Малинського районного управління юстиції у Житомирській області була проведена у відповідності до вимог ст.133 СК України, оскільки дитина була зачата у зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та у свідоцтві про народження дитини, останній був записаний як його батько, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 19 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Малинського районного управління юстиції у Житомирській області.

З дослідження № 27854, проведеного 14 вересня 2020 року Медико-генетичним центром «Мама Папа» за результатами аналізу ДНК слідує, що ймовірність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, становить 99,99 відсотка.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб № 265, складеної 03 серпня 2022 року Мізяківським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, та акту обстеження житлово-побутових умов № 4, складеного 03 липня 2022 року комісією Мізяківського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області, а також довідки Мізяківського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області від 05 грудня 2024 року за № 491, та акту обстеження житлово-побутових умов № 14 від 02 грудня 2024 року, до складу сім`ї ОСОБА_1 входить його син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який з ним разом проживає та перебуває на його утриманні та вихованні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 не є біологічним батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом про встановлення батьківства та внесення відповідних змін до актового запису про народження та зміни прізвища та по-батькові дитини, а також стягнення аліментів на її утримання.

Пунктом 2 частини третьої статті 128 СК України визначено, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням вимог процесуального закону, згідно з якого жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, (частина 1 статті 95 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог, позивачем ОСОБА_1 надано суду письмові докази.

Оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд беручи до уваги результати дослідження № 27854 від 14 вересня 2020 року, згідно якого ймовірність батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, становить 99,999999 відсотка, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог про встановлення батьківства.

При цьому суд враховує, що встановлення батьківства належним чином гарантує інтереси дитини щодо встановлення її походження. Право дитини на отримання важливої інформації стосовно свого походження захищається положеннями Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Таке право за жодних обставин не може бути обмежене.

Відповідно до положень статті 134 СК України, рішення суду про визнання батьківства є підставою внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видачі нового свідоцтва про народження дитини.

Згідно пункту 2.16.7. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.

Враховуючи вищезазначене, до актового запису № 300, складеного 19 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Малинського районного управління юстиції у Житомирській області, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, необхідно внести зміни, виключивши відомості про громадянина ОСОБА_2 , як батька дитини, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця села Мізяків Калинівського району Вінницької області, громадянина України.

Змінити прізвище дитини із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », а також по-батькові із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Верховною Радою України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом частини першої статті 27 Конвенції, визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Так, стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не міститься в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати /ч.3 ст.182 СК України/.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 може і повинна сплачувати аліменти.

З врахуванням фактичних обставин по справі та наданих доказів, суд вважає, що стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття.

За пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача ОСОБА_3 в дохід держави повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 1211грн.20коп.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Малинівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання батьківства та стягнення аліментів задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця села Мізяків Калинівського району Вінницької області, батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області.

Внести зміни до актового запису № 300, складеного 19 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Малинського районного управління юстиції у Житомирській області, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, виключивши відомості про громадянина ОСОБА_2 , як батька дитини, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця села Мізяків Калинівського району Вінницької області, громадянина України.

Змінити прізвище дитини із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », а також по-батькові із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Малин Житомирської області, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211грн.20коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя