Справа № 758/4700/23
Провадження № 2758//876/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Оболонській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, правонаступником якого є Пенсійний Фонд України, третя особа: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Фонду соціального страхування України, в якому просила: 1) визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 від 13.04.2023 р. № 114-к; 2) поновити Білика на посаді головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; 3) стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18.04.2023 р. по дату винесення рішення виходячи з розрахунку середньої заробітної плати, яка ставить 1 513,08 грн.; 4) стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 65 062,50 грн.

Позов мотивований тим, що 13.01.2022 року позивач був призначений наказом від 12.01.2023 № 1-к на посаду головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, про що є відповідний запис в трудовій книжці. 01.02.2023 року на нього наказом від 01.02.2023 № 30-к було покладено виконання обов`язків заступника начальника управління - начальника нормативно-правового відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, про що є відповідний запис в трудовій книжці. 18.04.2023 року наказом від 13.04.2023 № 114-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у зв`язку зі скороченням штату. Згідно частини шостої статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла до 01.01.2023 Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням. Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла до 01.01.2023 Виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Згідно повідомлення від 20.01.2023, яке вручено позивачу 23.01.2023 зазначено, що скорочується увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з 18.04.2023. В повідомлені від 20.01.2023 зазначено, що оскільки підлягає скороченню весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України позивачу не пропонується. У відповідності до запису Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фонд соціального страхування України з 02.01.2023 перебуває у процесі припинення. З 01.01.2023 р. закон № 1105 був викладений у новій редакції Пенсійний Фонд України став правонаступником Фонду соціального страхування України та права визначити структуру, чисельність та штат працівників. З часу попередження про наступне звільнення та до фактичного звільнення позивача, ні Фондом соціального страхування, ні Пенсійним фондом України, як правонаступника не пропонувалася вакантні посади та інша робота. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівник а за його згодою. Отже, роботодавцем порушено норми ст. ст. 36,40,43 КЗпП України та видано незаконний наказ про звільнення позивача. Згідно довідки про надання інформації виданої ОСОБА_1 від 14.04.2023 р. № 07/22 за останні два місяці роботи, що передували звільненню середньоденна заробітна плата становить 1 513,08 грн. Таким чином, наявні підстави для стягнення з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 18.04.2023 р. по дату винесення рішення виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати, яка становить 1 513,08 грн. Крім того, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 65 062,50 грн., обґрунтовуючи тим, що внаслідок незаконного звільнення позивача дійсно заподіяно значні моральні страждання. Порушено його нормальні життєві зв`язки, стресові ситуації та погіршення його емоційного та психологічного стану.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме: сплатити судовий збір (суддею Рибалка Ю.В.).

Провадження у справі відкрито ухвалою від 05 липня 2023 року з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 15.01.2024 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М.

Ухвалою суду від 17.01.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 14.03.2024 року заяву позивача ОСОБА_1 про заміну відповідача задоволено, замінено відповідача Фонд соціального старування України, виключивши його з числа осіб, що беруть участь у справі, на правонаступника - Пенсійний Фонд України.

В травні 2025 р. відповідачем відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи, тим що позивачем, у зв`язку зі зміною відповідача, нових обґрунтувань по суті заявлених позовних вимог не наведено. Враховуючи, що позивач наполягає на вимогах про поновлення на роботі у припиненому ФСС України, а відповідачем у справі є Пенсійний фонд України, то позовна заява не відповідає ст. 175 ЦПК України і відповідно до ч. 11 та ч. 13 ст. 187 ЦПК України підлягає залишенню без руху, а у разі не усунення недоліків залишити без розгляду. Пунктом 2 розд. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, що діє з 01.01.2023) (далі - Закон № 1105) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФСС України припинено 20.06.2023 (номер запису: 021035093, підстава - рішення щодо реорганізації). Відповідно до абз. 2 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" (далі - Постанова № 1442) до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. На виконання п. 2 розд. VII Закону № 1105 та Постанови № 1442 головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9- ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в. областях та м. Києві, з 18.04.2023. Крім того, посилання Позивача п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону № 1105 у редакції, що діяла до 01.01.2023, як на підставу скасування наказу від 16.01.2023 № 9-ОД, є необґрунтованим, оскільки зазначене положення законодавства втратило чинність 01.01.2023, а оскаржуваний наказ винесено 16.01.2023. Посилання Позивача на п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ГУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058) щодо повноважень правління Пенсійного фонду України не ґрунтуються на законодавстві, оскільки зазначена норма не набрала чинності. Відповідно до абз. 6 п. 1 розд. XV "Прикінцеві положення" ст. 61 Закону № 1058 набирає чинності після перетворення Пенсійного фонду України у неприбуткову самоврядну організацію. Посилання позивача на те, що йому не запропоновано вакантні посади, які були наявні у ВД ФСС є необґрунтованими, скільки всі посади ВД ФСС підлягали скороченню з 18.04.2023 так само, як і посада позивача. Таким чином, поновлення позивача на займаній посаді є неможливим, оскільки фактично ані посади, ані юридичної особи не існує. Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, законом № 1058, Положенням № 280. Відповідно до пункту 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 № 3166Л''І "Про центральні органи виконавчої влади державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом). Відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302. Отже, штат працівників апарату Пенсійного фонду України складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 № 889-'ІІІ 2Про державну службу» (далі - Закон № 889). Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 № 35 "Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03. Моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Доказів того, що стан позивача погіршився саме через звільнення з роботи, а не через інші фактори, зокрема, військовий стан в країні, сімейні чи побутові обставини тощо, позивачем не надано. Жодних доказів завданої моральної шкоди, позивач не надав. Закон № 2620, яким викладено в новій редакції Закон № 1105, був прийнятий 21.09.2022, оприлюднений у виданні "Голос України" 25.10.2022, та починаючи з моменту його прийняття активно обговорювався та коментувався у засобах масової інформації, соціальних мережах, та, можна припустити, - в колективі працівників виконавчої дирекції ФСС України. Тобто позивач був обізнаний про прийняте рішення про припинення ФСС України та необхідність проведення заходів з його реорганізації задовго до того, як було видано наказ про його звільнення. У постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Верховний Суд вказав, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Жодних доказів того, що стан здоров`я позивача до його звільнення був кращим та погіршився внаслідок звільнення, Позивач не надав. Відтак наявність причинного зв`язку між фактом звільнення з роботи та поганим моральним станом здоров`я позивача не доведена.

В судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві міститься заява, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві, пояснення надали аналогічні, зазначеним у відзиві.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 13.01.2022 року позивач був призначений наказом від 12.01.2023 № 1-к на посаду головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, про що є відповідний запис в трудовій книжці.

01.02.2023 року на нього наказом від 01.02.2023 № 30-к було покладено виконання обов`язків заступника начальника управління - начальника нормативно-правового відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, про що є відповідний запис в трудовій книжці.

18.04.2023 року наказом від 13.04.2023 № 114-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату.

Згідно частини шостої статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла до 01.01.2023 Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням.

Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, що діяла до 01.01.2023 Виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.

Згідно повідомлення від 20.01.2023, яке вручено позивачу 23.01.2023 зазначено, що скорочується увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з 18.04.2023. Крім того, в повідомлені від 20.01.2023 р. зазначено, що оскільки підлягає скороченню весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України позивачу не пропонується. У відповідності до запису Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фонд соціального страхування України з 02.01.2023 р. перебуває у процесі припинення.

Згідно ч. 1,2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 2 розд. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХГУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФСС України припинено 20.06.2023 (номер запису: 021035093, підстава - рішення щодо реорганізації).

Відповідно до абз. 2 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" (далі - Постанова № 1442) до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації.

На виконання п. 2 розд. VII Закону № 1105 та Постанови № 1442 головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ № 9- ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в. областях та м. Києві, з 18.04.2023 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством.

Таким чином, як вбачається, посилання позивача п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону № 1105 у редакції, що діяла до 01.01.2023 р., як на підставу скасування наказу від 16.01.2023 р. № 9-ОД, є необґрунтованим, оскільки зазначене положення законодавства втратило чинність 01.01.2023 р., а оскаржуваний наказ винесено 16.01.2023р. та посилання позивача на п. 17 ч. 1 ст. 61 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ГУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо повноважень правління Пенсійного фонду України не ґрунтуються на законодавстві, оскільки зазначена норма не набрала чинності.

Відповідно до абз. 6 п. 1 розд. XV "Прикінцеві положення" ст. 61 Закону № 1058 набирає чинності після перетворення Пенсійного фонду України у неприбуткову самоврядну організацію.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 цієї статті). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 р. у справі № 451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Крім того, посилання позивача на те, що йому не запропоновано вакантні посади, які були наявні у ВД ФСС є необґрунтованими, скільки всі посади ВД ФСС підлягали скороченню з 18.04.2023 р. так само, як і посада позивача. Таким чином, поновлення позивача на займаній посаді є неможливим, оскільки фактично ані посади, ані юридичної особи не існує.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вимога позивача про поновлення його на посаді у ФСС України, тобто в юридичній особі яку припинено, є неефективним способом захисту прав, оскільки не дозволить в подальшому Позивачу реалізувати свої права (приступити та виконувати роботу, отримувати заробітну платню за виконану роботу тощо). Крім того, законодавчо визначений механізм щодо поновлення позивача на роботі у ФСС України Пенсійним фондом відсутній.

У правовідносинах, які склалися між сторонами цього спору, вимагати від відповідача (Пенсійного фонду України) в примусовому порядку поновити позивача на посаді у ФСС України є неналежним способом захисту і є неможливим до виконання.

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 р. виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки.

Повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав і обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом № 1058, Положенням № 280.

Відповідно до пункту 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 № 3166Л''І "Про центральні органи виконавчої влади» державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом).

Відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302.

Отже, штат працівників апарату Пенсійного фонду України складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 № 889-VІІІ "Про державну службу».

Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 № 35 "Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю.

Обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства був неодноразово предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд в постанові від 29.03.2023 у справі № 380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон № 889. Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях,

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону № 889).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону № 889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Поняття "рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у п. 6 ч. 1 Закону № 889, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відповідно до ст. 51 цього Закону № 889 посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади.

Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Отже, саме Закон № 889 визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Таким чином, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 № 4706-05/1622-03.

Згідно позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.05.2023 у справі № 640/19908/20, що не є аналогічною цій справі, однак схожою до неї, зокрема, в частині можливості особи об`єктивно обіймати відповідну посаду з огляду на наявність певного статусу та за іншого правового регулювання вступу і перебування на посаді.

В зазначеній постанові Верховний Суд залишаючи без задоволення касаційну скаргу особи, зазначив, що законодавець при регулюванні трудових відносин працівників при проходженні та припиненні державної служби згідно із Законом № 889-УІІІ і державної служби особливого характеру встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу). Законодавець не передбачив механізму переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим і начальницьким складом. Аналіз норм Закону № 889-УІІІ в редакції Закону №440-ІХ свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачеві іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Своєю чергою, позивач мала можливість взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад рядового і начальницького складу на загальних засадах.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі.

Верховний Суд в постанові від 29.09.2020 у справі № 263/14242/17 зазначив, що аналіз ч. 2 ст. 19 Конституції України дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-УІІІ "Про правовий режим воєнного стану у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Зазначена норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке, у відповідності до абз. 2 ст. 7 Закону № 389 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Так, відповідно до абз. 2 ст. 7 Закону № 389 після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Крім того, листом Пенсійного фонду України від 03.04.2023 № 2800-0901-5/17694 виконавчу дирекцію ФСС України інформовано про перелік вакантних посад в апараті Пенсійного фонду України та надано роз`яснення щодо порядку добору на них.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 65062,50 грн, яка не підлягає задоволенню.

У постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Верховний Суд вказав, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Як вбачається, доказів того, що стан позивача погіршився саме через звільнення з роботи, а не через інші фактори, зокрема, військовий стан в країні, сімейні чи побутові обставини тощо, Позивачем не надано. Жодних доказів завданої моральної шкоди, позивач не надав.

Закон № 2620, яким викладено в новій редакції Закон № 1105, був прийнятий 21.09.2022 р., оприлюднений у виданні "Голос України" 25.10.2022 р., та починаючи з моменту його прийняття активно обговорювався та коментувався у засобах масової інформації, соціальних мережах, та, можна припустити, - в колективі працівників виконавчої дирекції ФСС України.

Тобто позивач був обізнаний про прийняте рішення про припинення ФСС України та необхідність проведення заходів з його реорганізації задовго до того, як було видано наказ про його звільнення.

У постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Верховний Суд вказав, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

За умови даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Таким чином, позивач повинен зазначити в чому полягає завдана йому моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, зазначивши, докази, якими це підтверджується. Дана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14. Оскільки, жодних доказів того, що стан здоров`я позивача до його звільнення був кращим та погіршився внаслідок звільнення, позивач не надав. Відтак наявність причинного зв`язку між фактом звільнення з роботи та поганим моральним станом здоров`я позивача не доведена, тому в цій частині слід відмовити.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Згідно частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, cт.ст.233, 236 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 55, 76-80, 81,82,89,141, 258-259, 263,264,265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, правонаступником якого є Пенсійний Фонд України, третя особа: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Пенсійний Фонд України (місце знаходження: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, буд.9; );

Третя особа - голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович (місцезнаходження: 04070, м.Київ, вул.Боричів Тік, буд.28).

Суддя Н. М. Ларіонова