Справа № 643/906/24
Провадження № 2/643/1469/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., представника відповідача Яреська Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач) просить стягнути з ОСОБА_1 (відповідач) заборгованість у загальному розмірі 158545,63 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн. (том 1, а.с. 1-9).

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

05.02.2023 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладений договір позики № 78536535, згідно з умовами якого товариство зобов`язалось передати у власність відповідача грошові кошти шляхом їх перерахування на його банківський картковий рахунок, а відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти від суми позики. Право вимоги до відповідача за вказаним договором в розмірі 48737,63 грн. набув позивач на підставі договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, укладеного між позивачем та ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

06.02.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем укладені кредитні договори № 09462-02/2023 та № 09488-02/2023, згідно з умовами яких відповідач отримав фінансовий кредит та зобов`язався повернути вказані грошові кошти і сплатити проценти за користування кредитом. Право вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами набув позивач на підставі договору факторингу № 30082023/1 від 30.08.2023, укладеного між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», а саме: за кредитним договором № 09462-02/2023 позивач набув право вимоги в розмірі 39000,00 грн., за кредитним договором № 09488-02/2023 в розмірі 39000,00 грн.

19.02.2023 між ТОВ «Маніфою» та відповідачем укладений договір позики № 5204688, згідно з умовами якого товариство зобов`язалось передати у власність відповідача грошові кошти шляхом їх перерахування на рахунок його банківської картки, а відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти від суми позики. Право вимоги до відповідача за вказаним договором в розмірі 9480,00 грн. набув позивач на підставі договору факторингу № 13-07/2023 віл 13.07.2023, укладеного між позивачем та ТОВ «Маніфою».

06.02.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладений кредитний договір № 6343765, згідно з умовами якого товариство надало відповідачу кредит шляхом його перерахування за реквізитами платіжної картки, наданої відповідачем. Право вимоги до відповідача за вказаним договором в розмірі 22328,00 грн. набув позивач на підставі договору факторингу № 24112023 від 24.11.2023, укладеного між позивачем та ТОВ «Авентус Україна».

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 05.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (том 1, а.с. 99-100).

Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Адвокат Яресько Т.В., який діє в інтересах відповідача (представник відповідача), надав відзив, згідно з яким просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову посилався на відсутність первинних фінансових документів по кожному з договорів, що підтверджують надання грошових коштів у позику/кредит, безпідставність нарахування процентів поза межами строку кредитування, несправедливість умов договорів (том 1, а.с. 116-134).

Представник позивача надала відповідь на відзив, згідно з якою наполягала на задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованості доводів представника відповідача (том 1, а.с. 148-166).

Представник позивача у судове засідання 11.11.2024 не з`явилась, надіслала клопотання від 11.11.2024 про розгляд справи за її відсутності, згідно з яким просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2, а.с. 1).

Представник відповідача в судовому засіданні 11.11.2024 просив відмовити в задоволенні позову. Не заперечував факт укладення відповідачем договорів позики/кредиту, заперечуючи при цьому факт отримання відповідачем сум кредиту/позики за вказаними договорами. Зазначив, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем грошових коштів у кредит/позику. Крім того, позивач не міг отримати право вимоги до відповідача на підставі договорів факторингу, оскільки відповідні договори факторингу укладені раніше, ніж договори позики/кредиту. Просив стягнути витрати на правову допомогу. Від заявленого ним клопотання про огляд веб-сайту (том 1, а.с. 145-146) представник відповідача відмовився.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Договір позики № 78536535 від 05.02.2023

Між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 05.02.2023 укладений договір позики № 78536535 (том 1, а.с. 8-9).

Згідно з умовами вказаного договору, товариство передає відповідачу позику в розмірі 12700,00 грн., а останній приймає на себе зобов`язання щодо повернення позики, сплати процентів за користування позикою за базовою процентною ставкою 2,5 % в день, зниженою процентною ставкою 0,875 % в день, процентною ставкою за понадстрокове користування позикою 2,7 % в день, з орієнтовною реальною річною процентною ставкою 1604,7 %. Позика надається на 30 днів, дата повернення позики 07.03.2023.

Умовами договору передбачено, що він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Як вбачається з договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, додаткової угоди до вказаного договору № 2 від 28.07.2021, додаткової угоди до вказаного договору № 9 від 26.07.2023, акту прийому-передачі реєстру боржників № 8 від 26.07.2023 до вказаного договору та витягу з реєстру боржників № 8 від 26.07.2023 до вказаного договору, ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило позивачу право вимоги до відповідача за договором позики № 78536535 в розмірі 48737,63 грн., з яких: 12211,12 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 36526,51 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 11-16).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики № 78536535 від 05.02.2023 за період з 26.07.2023 по 31.12.2023, виконаним позивачем, станом на 31.12.2023 заборгованість відповідача складає 48737,51 грн., з яких: 12211,12 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 36526,51 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 17).

В ході судового розгляду справи позивач надіслав суду розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», згідно з яким заборгованість відповідача за договором № 78536535 від 05.02.2023 складає 48737,65 грн., з яких: 12700,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 36037,65 грн. - заборгованість за процентами (том 2, а.с. 13-17).

Договір про надання фінансового кредиту № 09462-02/2023 від 06.02.2023

Між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» 06.02.2023 укладений договори про надання фінансового кредиту № 09462-02/2023 з додатком № 1 (том 1, а.с. 24-26).

Згідно з умовами вказаного договору, товариство надає відповідачу фінансовий кредит у розмірі 10000,00 грн., а останній приймає на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом за процентною ставкою 32,85 % річних.

Умовами договору передбачено, що він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідачем також підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови кредитування, зокрема сплата базової процентної ставки в розмірі 912,50 % річних (том 1, а.с. 23).

Як вбачається з договору факторингу № 30082023/1 від 30.08.2023, акту прийому-передачі Реєстру боржників за вказаним договором від 30.08.2023 та витягу з Реєстру боржників до вказаного договору, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором № 09462-02/2023 в розмірі 39000,00 грн., з яких: 10000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 29000,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 35-39).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 09462-02/2023 від 06.02.2023 за період з 30.08.2023 по 31.12.2023, виконаним позивачем, станом на 31.12.2023 заборгованість відповідача складає 39000,00 грн., з яких: 10000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 29000,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 28).

В ході судового розгляду справи позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором № 09462-02/2023, згідно з яким заборгованість за основною сумою боргу складає 10000,00 грн., заборгованість за процентами - 29000,00 грн. (том 1, а.с. 169-174).

Також в ході судового розгляду справи позивачем наданий лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01.07.2024, згідно з яким вказане товариство надає ТОВ «ФК «Інвеструм» послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків та 06.02.2023 о 20:40 год. здійснило транзакцію щодо зарахування коштів у розмірі 10000,00 грн. на картку НОМЕР_1 (том 1, а.с. 208, 234).

Договір про надання фінансового кредиту № 09488-02/2023 від 06.02.2023

Між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» 06.02.2023 укладений договори про надання фінансового кредиту № 09488-02/2023 з додатком № 1 (том 1, а.с. 30-32).

Згідно з умовами вказаного договору, товариство надає відповідачу фінансовий кредит у розмірі 10000,00 грн., а останній приймає на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом за процентною ставкою 32,85 % річних.

Умовами договору передбачено, що він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідачем також підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови кредитування, зокрема сплата базової процентної ставки в розмірі 912,50 % річних (том 1, а.с. 29).

Як вбачається з договору факторингу № 30082023/1 від 30.08.2023, акту прийому-передачі Реєстру боржників за вказаним договором від 30.08.2023 та витягу з Реєстру боржників до вказаного договору, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором № 09488-02/2023 в розмірі 39000,00 грн., з яких: 10000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 29000,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 35-39).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 09488-02/2023 від 06.02.2023 за період з 30.08.2023 по 31.12.2023, виконаним позивачем, станом на 31.12.2023 заборгованість відповідача складає 39000,00 грн., з яких: 10000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 29000,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 34).

В ході судового розгляду справи позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором № 09488-02/2023, згідно з яким заборгованість за основною сумою боргу складає 10000,00 грн., заборгованість за процентами - 29000,00 грн. (том 1, а.с. 175-180).

Також в ході судового розгляду справи позивачем наданий лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01.07.2024, згідно з яким вказане товариство надає ТОВ «Інвеструм» послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків та 06.02.2023 о 20:55 год. здійснило транзакцію щодо зарахування коштів у розмірі 10000,00 грн. на картку НОМЕР_1 (том 1, а.с. 210, 228).

Договір позики № 5204688 від 19.02.2023

Між відповідачем та ТОВ «Маніфою» 19.02.2023 укладений договір позики № 5204688 з Додатком № 1 (том 1, а.с. 47-52).

Згідно з умовами вказаного договору, товариство передає відповідачу у власність грошові кошти (позику) в розмірі 3000,00 грн. шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок відповідача, а останній приймає на себе зобов`язання щодо повернення позики, сплати процентів за користування позикою з акційною процентною ставкою в розмірі 1,105 % в день, базовою процентною ставкою 2,20000 % в день, фіксованою основною процентною ставкою в розмірі 3,0 % в день.

Умовами договору передбачено, що він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Також відповідачем підписаний паспорт позики, в якому викладені умови надання позики, тотожні умовам договору позики (том 1, а.с. 54-56).

Як вбачається з договору факторингу № 13-07/2023 від 13.07.2023, акту прийому-передачі реєстру боржників до вказаного договору від 13.07.2023 та витягу з реєстру боржників до вказаного договору від 13.07.2023, ТОВ «Маніфою» відступило позивачу право вимоги до відповідача за договором позики № 5204688 в розмірі 9480,00 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 6480,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 57-61).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 5204688 від 19.02.2023 за період з 13.07.2023 по 31.12.2023, виконаним позивачем, станом на 31.12.2023 заборгованість відповідача складає 9480,00 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 6480,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 62).

В ході судового розгляду справи позивачем наданий розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «Маніфою», згідно з яким заборгованість відповідача складає 9480,00 грн. (том 1, а.с. 167).

Також в ході судового розгляду справи позивачем наданий лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 06.02.2024, згідно з яким вказане товариство надає ТОВ «Маніфою» послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків та 19.02.2023 здійснило транзакцію щодо зарахування коштів у розмірі 3000,00 грн. на картку НОМЕР_1 (том 1, а.с. 209, 232).

Договір про надання споживчого кредиту № 6343765 від 06.02.2023

Між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» 06.02.2023 укладений договір про надання споживчого кредиту № 6343765 з Додатком № 1 (том 1, а.с. 67-72).

Згідно з умовами вказаного договору, товариство надає відповідачу кредит у розмірі 8000,00 грн., а останній приймає на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом за стандартною процентною ставкою в розмірі 1,99 % в день, зниженою процентною ставкою в розмірі 1,393 % в день, орієнтовною реальною річною процентною ставкою в розмірі 29653,85 % річних. Кредит наданий на 360 днів.

Умовами договору передбачено, що він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Як вбачається з договору факторингу № 24112023 від 24.11.2023, акту прийому-передачі реєстру боржників № 2 від 24.11.2023 до вказаного договору та витягу з реєстру боржників № 2 від 24.11.2023 до вказаного договору, ТОВ «Авентус Україна» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором № 6343765 в розмірі 22328,00 грн. , з яких: 8000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 14328,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 73-77).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 6343765 від 06.02.2023 за період з 24.11.2023 по 31.12.2023, виконаним позивачем, заборгованість відповідача станом на 31.12.2023 складає 22328,00 грн., з яких: 8000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 14328,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 78).

В ході судового розгляду справи позивачем наданий розрахунок заборгованості, виконаний ТОВ «Авентус Україна», згідно з яким заборгованість відповідача за договором № 6343765 від 06.02.2023 складає 22328,00 грн., з яких: 8000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 14328,00 грн. - заборгованість за процентами (том 1, а.с. 181-188).

Також в ході судового розгляду справи позивачем наданий лист ТОВ «Пейтек Україна» від 29.11.2023, згідно з яким вказане товариство надає ТОВ «Авентус Україна» послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків та 06.02.2023 здійснило транзакцію щодо зарахування коштів у розмірі 8000,00 грн. на картку, маска картки НОМЕР_1 (а.с. 205-207, 229-231).

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Частиною 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Згідно з ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладення сторонами договору в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором на підставі Закону України «Про електронну комерцію» відповідає положенням законодавства України та не має наслідком нікчемність або недійсність такого договору, якщо сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов і позивач не довів, що договір суперечить вимогам закону. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 234/7163/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19).

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15).

Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. ТОВ «Порше Мобіліті» надано до суду копії кредитного договору від 20 травня 2014 року № 50011914, загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору), графіку погашення кредиту (додаток до кредитного договору), розрахунку заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2014 року № 50011914. Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що надані документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за кредитним договором у розмірі 367 431,01 грн, у матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта тощо (постанова Верховного Суду від 20.05.2022 у справі № 336/4796/18).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (постанова Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц).

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості відповідача та виписки з його рахунків є належними доказами наявності заборгованості позичальника (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Щодо наявності заборгованості та її розміру

Виходячи з вказаних вище положень законодавства України та висновків щодо застосування норм права, сформованих Верховним Судом, до предмету доказування в даній справі відноситься в тому числі факт отримання відповідачем грошових коштів (кредиту/позики) на підставі вказаних вище договорів кредиту/позики (згадані вище постанови Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15, від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Обов`язок доведення вказаної обставини, виходячи із засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, покладається на позивача (ст. 12, 13, 81 ЦПК України, постанови Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15, від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Верховним судом сформовано сталу практику, згідно з якою належними доказами наявності заборгованості є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Верховний Суд також виснував, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, оскільки вказані документи підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Верховного Суду від 20.05.2022 у справі № 336/4796/18, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Таким чином, ключове питання, яке повинен вирішити суд під час оцінки належності та допустимості таких доказів, як виписки з карткових рахунків і розрахунки заборгованості чи підтверджують вказані документи рух коштів за конкретним банківським рахунком, чи вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, тобто чи відносяться вказані документи до первинних або зведених облікових, які створюються на підставі первинних.

Повертаючись до обставин даної справи, суд приходить до висновку, що виконані позивачем розрахунки заборгованості (том 1, а.с. 17, 28, 34, 62, 78) не можна визнати належними та допустимими доказами на підтвердження факту наявності заборгованості з огляду на таке.

Згідно з умовами відповідних договорів, кредити та позики надавались відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на його банківську картку.

Позивач не є банківською установою та не здійснює відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків відповідача, його розрахунково-касове обслуговування тощо.

Ураховуючи наведене, надані позивачем розрахунки заборгованості не можуть відображати рух коштів по банківському рахунку відповідача та інформацію про операції по вказаному рахунку, в тому числі інформацію про зарахування сум кредиту/позики на банківський (картковий) рахунок відповідача, а відтак не є первинними документами і не можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір.

Розрахунки заборгованості, виконані первісними кредиторами, а саме ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (том 2, а.с. 13-17), невстановленими особами (том 1, а.с. 169-174; 175-180), ТОВ «Маніфою» (том 1, а.с. 167), ТОВ «Авентус Україна» (том 1, а.с. 181-188), суд також не може визнати належними та допустимими доказами на підтвердження факту наявності заборгованості з огляду на таке.

Насамперед суд звертає увагу, що на відміну від розрахунків заборгованості, виконаних іншими кредиторами, розрахунки заборгованості за договорами № 09462-02/2023 (том 1, а.с. 169-174) та № 09488-02/2023 (том 1, а.с. 175-180), які були укладені з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», не містять будь-яких даних щодо осіб, які склали вказані розрахунки, підписів вказаних осіб, дат складення розрахунків тощо. Фактично суду надані таблиці з певною інформацію без будь-яких ідентифікуючих ознак осіб, які створили вказані таблиці.

З матеріалів справи вбачається, що первісні кредитори перераховували грошові кошти не безпосередньо на банківську картку відповідача, а із залученням фінансових установ, які надають послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, а саме ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна».

З матеріалів справи також вбачається, що інформацію відносно зарахування грошових коштів на певну банківську картку надавали саме ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна», а не позивач.

Таким чином, процедура перерахування грошових коштів за договорами кредиту/позики відбувалась за участю ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна», і саме останні здійснювали транзакції щодо безпосереднього зарахування грошових коштів на певну банківську картку.

За таких обставин надані первісними кредиторами розрахунки заборгованості не можуть відображати рух коштів по банківському рахунку відповідача та інформацію про операції по вказаному рахунку, в тому числі інформацію про зарахування сум кредиту/позики на банківський (картковий) рахунок відповідача, а відтак не є первинними документами і не можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір.

Оцінюючи надані позивачем листи (довідки) ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна» (том 1, а.с. 208, 234), (том 1, а.с. 210, 228), (том 1, а.с. 209, 232), (том 1, а.с. 205-207, 229-231), суд керується таким.

Номер банківської картки, який дозволяє її ідентифікувати, складається з комбінації 16 цифр.

В усіх договорах кредиту/позики номер банківської картки відповідача вказаний не повністю, а без зазначення 6 цифр тобто у вигляді певної комбінації цифр та символів, а саме « НОМЕР_1 ».

Згідно з довідками ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна», вказані фінансові установи, які надають послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, зараховували грошові кошти на банківську картку « НОМЕР_1 ».

Таким чином, у довідках ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна» номер відповідної банківської картки також вказаний не повністю, а без зазначення 6 цифр, які містяться всередині номеру.

Кожна з цих 6 цифр номеру банківської картки, яка в документах прихована під символом «*», може мати значення в діапазоні цифр від 0 до 9 (0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9). З вказаних 6 цифр можна скласти всього 1000000 різних комбінацій. Таким чином, може існувати 1000000 різних банківських карток, кожна із своїм унікальним 16-значним номером, який починається з комбінації цифр «473121» та закінчується комбінацією цифр «0222».

Ураховуючи наведене, а також заперечення відповідачем факту отримання грошових коштів згідно з договорами кредиту/позики, суд не може визнати надані позивачем довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Пейтек Україна» належними та допустимими доказами на підтвердження зарахування грошових коштів на конкретну банківську картку, яка належить відповідачу.

Ба більше, в ході розгляду справи судом взагалі не отримано даних щодо повного номеру банківської картки відповідача.

Таким чином, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем на свою банківську картку сум кредиту/позику за вказаними вище договорами кредиту/позики.

При цьому позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування з банку, який емітував банківську картку « НОМЕР_1 », інформацію щодо повного номеру картки, її власника (особи, якій картка була видана), а також щодо руху коштів по вказаній картці, зокрема щодо зарахування на картку сум кредиту/позики. На вказаній можливості зазначав і представник відповідача, посилаючись на ненадання позивачем належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог та сталу судову практику, згідно з якою у вказаній категорії справ зазвичай вказані докази витребуються за клопотанням позивача.

Проте позивач вказаною можливістю не скористався, клопотання про витребування доказів не заявив. При цьому судом були створені необхідні умови для реалізації позивачем процесуальних прав, зокрема права подавати докази так, суд прийняв до розгляду докази, надані позивачем вже після того, як позивач ознайомився із правовою позицією відповідача, викладеною у відзиві. Представник позивача приймала участь у судовому засіданні 11.07.2024, про наявність клопотання про витребування доказів не зазначала.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що позивачем не надано суду первинних документів, які суд, з урахуванням висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, міг би визнати належними та допустимими доказами на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у кредит/позику.

За таких обставин у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитами/позиками.

Оскільки проценти нараховуються на суму основного боргу за кредитом/позикою та вимоги про стягнення процентів є похідними від вимог про стягнення заборгованості за основною сумою боргу, а суд дійшов висновку щодо недоведеності факту отримання відповідачем сум кредиту/позики, суд також відмовляє в позовних вимогах про стягнення процентів.

Ураховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову.

Щодо інших аргументів та доказів сторін

Враховуючи обов`язок суду надати відповіді на всі суттєві аргументи учасників справи, який випливає із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 263, п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, суд вважає за необхідне висловити позицію щодо інших аргументів, висловлених представниками сторін.

При цьому суд враховує вищевказану практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Доводи позивача, висловлені у відповіді на відзив, щодо правомірності укладення договорів кредиту/позики з відповідачем в електронній формі, суд вважає слушними і такими, що ґрунтуються на вищенаведених нормах Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну комерцію» та релевантній практиці Верховного Суду, викладеній в постановах від 22.09.2022 у справі № 234/7163/20, від 08.08.2022 у справі № 234/7298/20, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. При цьому суд також враховує, що представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факт укладення відповідачем вказаних вище договорів.

Оцінюючи доводи позивача відносно того, що кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору, а також що письмова форма договору позики є доказом передачі грошової суми позичальнику, та посилання на відповідну практику Верховного Суду, суд керується таким.

Виходячи із правової природи договорів кредиту/позики, а також наведеної вище практики Верховного Суду, обов`язок щодо повернення позичальником суми кредиту/позики виникає не у зв`язку із самим фактом укладення відповідних договорів, а у зв`язку із фактичним отриманням сум кредиту/позики. Протилежний підхід, а саме виникнення у позичальника, який уклав відповідний договір, обов`язку повернути кредит/позику, який ним фактично не був отриманий, суперечив би засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства. Ба більше, положеннями ч. 1 ст. 1051 ЦК України прямо передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Ураховуючи наведене, предметом доказування в даній справи є не тільки сам по собі факт укладання відповідних договорів кредиту/позики, а й факт отримання відповідачем на підставі вказаних договорів відповідних сум кредиту/позики.

Як вже зазначалось, суд вважає недоведеним факт отримання відповідачем зазначених грошових коштів.

Ураховуючи наведене, вказані вище аргументи позивача, викладені у відповіді на відзив, суд не може визнати такими, що свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи аргументи представника відповідача щодо недоведеності факту відступлення права вимоги на користь позивача у зв`язку з тим, що договори факторингу укладені до укладення договорів кредиту/позики, суд керується таким.

Дійсно, договір позики № 78536535 укладений між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» 05.02.2023, а договір факторингу - 14.06.2021.

Разом з тим 26.07.2023, тобто після укладення договору позики, між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладена додаткова угода № 9 до договору факторингу, предметом якої є в тому числі відступлення права вимоги згідно з реєстром боржників № 8 від 26.07.2023, до якого включене право вимоги до відповідача за договором позики (том 1, а.с. 14-16).

Укладення додаткових угод до раніше укладених договорів та включення до вказаних додаткових угод нових умов, в тому числі щодо предмета договору, не суперечить вимогам законодавства України та звичайній діловій практиці.

Ураховуючи факт укладення додаткової угоди № 9 до договору факторингу, суд приходить до висновку, що позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» дотримано вимоги законодавства під час оформлення відступлення права вимоги, яке за доводами позивача існувало у ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Аргументи представників позивача та відповідача, які стосуються нарахування процентів та їх розміру, суд не оцінює по суті, оскільки в стягненні процентів відмовлено в цілому через недоведеність факту отримання відповідачем грошових коштів у кредит/позику.

Щодо судових витрат

Відповідачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат суду надані договір № 24060 від 21.03.2024 про надання правничої (правової) допомоги, укладений між відповідачем та адвокатом Яресько Т.В., та Додаток № 1 від 21.03.2024 до вказаного договору, згідно з умовами яких адвокат Яресько Т.В. зобов`язався надати відповідачу послуги із захисту його прав в даній справі. Згідно з умовами договору вартість послуг складає фіксований гонорар в сумі 10000,00 грн. (том 1, а.с. 138-140).

03.05.2024 року адвокат Яресько Т.В. та відповідач підписали Акт приймання-передачі послуг № 1, згідно з яким відповідачу були надані послуги за вказаним вище договором на загальну суму 10000,00 грн. У акті зазначено, що адвокатом було здійснено в тому числі ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції, складення заяв по суті, клопотань, заяв, пояснень, участь у судових засіданнях (том 1, а.с. 141).

Згідно з розрахунковою квитанцією № 03/05/24 від 03.05.2024, відповідач сплатив адвокату грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. за послуги з представництва інтересів у даній справі (том 1, а.с. 142).

Представник позивача у відповіді на відзив заперечувала проти відшкодування витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість та неспівмірність. Зазначала на невідповідності витрат критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості (том 1, а.с. 149-166).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства (п. 40). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44). Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності (п. 47).

Ураховуючи факту тотожність приписів ст. 137 ЦПК України та ст. 126 ГПК України, суд під час вирішення даної справи вважає за можливе також врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, яка звернула увагу на такі особливості розподілу витрат на правничу допомогу: «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19) (п. 127).

Гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (п. 106).

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним (п. 143).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис (п. 144).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (п. 145).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п. 147)».

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що гонорар адвоката встановлений у фіксованому розмірі в сумі 10000,00 грн.

Оцінюючи доводи представника позивача щодо неспівмірності адвокатських послуг, їх невідповідності критеріям реальності та розумності, суд керується таким.

Представник відповідача надав відзив на позов обсягом 19 аркушів, в якому здійснив аналіз чинного законодавства України, релевантної практики Європейського суду з прав людини, Великої палати Верховного Суду, Верховного Суду. Так, у відзиві міститься посилання на висновки щодо застосування норм права Великої палати Верховного Суду, Верховного Суду у більш ніж 15 справах, посилання на рішення у 15 інших справах.

Крім того, представник відповідача приймав участь у судових засіданнях в даній справі, надавав усні пояснення суду.

Ураховуючи вищенаведене, складність справи, в тому числі ту обставину, що предметом позову є вимоги, які випливають з 5 окремих договорів кредиту/позики та 5 окремих договорів факторингу, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову, суд приходить до висновку, що визначена адвокатом Яреськом Т.В. вартість правничих послуг відповідає критеріям співмірності, справедливості та розумності.

Ураховуючи наведене, суд стягує з позивача на користь відповідача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, , IBAN № НОМЕР_2 в АТ «ТАСкомбанк») до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, , IBAN № НОМЕР_2 в АТ «ТАСкомбанк») на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 06.02.2025.

Суддя Д.А. Крівцов