Справа № 758/4000/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Обиход В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії.

Зазначав, що 23.03.2016 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу цілого житлового блоку № 55, який знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Після державної реєстрації договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. відповідач відмовився сплачувати кошти за придбану квартиру, інформація про кримінальне правопорушення була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером № 2229 від 24.03.2016.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ввів його в оману, оскільки не передав кошти під час укладання договору, просив визнати недійним договір купівлі-продажу цілого житлового блоку від 23.03.2016, укладений між ним та ОСОБА_2 .

Крім того, просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому житловий блок АДРЕСА_2 .

У подальшому представником позивача була подана заява про долучення до справи в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьову Д.В.

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 14.07.2016 було залучено в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьову Д.В.

На адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. надійшла заява, в якій остання вказала, що 23.03.2016 згідно вимог чинного законодавства нею було посвідчено договір купівлі-продажу цілого житлового приміщення - жилого блоку у гуртожитку від 23.03.2016.

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 24.11.2016 у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. було витребувано документи, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір.

На адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. надійшла відповідь на запит, до якої остання долучила копію договору купівлі-продажу блоку у гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений 23.03.2016 за реєстровим № 553 та документи, на підставі яких було вчинено нотаріальну дію, а саме: договір купівлі-продажу житлового приміщення від 20.02.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; звіт про оцінку ринкової вартості житлового приміщення,яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , довідку про реєстрацію ОСОБА_1 , витяг з реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, технічний паспорт та план жилого блоку, копії документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У подальшому від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання, в якому останній просив викликати та допитати свідка ОСОБА_4 .

Відповідно до ухвали Подільського районного суду від 22.03.2023 було задоволено клопотання представника позивача та викликано свідка ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 22.06.2023 свідок ОСОБА_5 вказав наступне.

Він є знайомим позивача, який був безпосередньо присутній при укладанні оспорюваного договору, крім нього були присутні покупець, ОСОБА_1 та нотаріус.

Покупець сказав, що передасть кошти коли підпишуть угоду та зареєструють право власності, нотаріус запевнив, що все добре. Покупець поклав гроші та пішов, ОСОБА_1 взяв кошти і зрозумів, що вони не справжні.

Зазначив, що в подальшому вони викликали поліцію та написали заяву, поліція фальшиві кошти забрала.

У судове засідання 27.06.2024 позивач не з`явився, його представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У судове засідання 27.06.2024 відповідач не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду від нього не надходило.

У судове засідання 27.06.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. не з`явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності сторін.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, покази свідка, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 23.03.2016 між ОСОБА_1 (далі - продавець) та ОСОБА_2 (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу цілого житлового приміщення - жилого блоку у гуртожитку (далі - договір) (а.с. 3).

Відповідно до п. 1 договору продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов`язується оплатити на нижчевикладених умовах нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Ціле житлове приміщення - жилий блок у гуртожитку - складається з однієї житлової кімнати, його загальна площа становить 23, 80 кв. м., житлова - 14.40 кв.м.

Відповідно до п. 3 договору продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 145 374 грн. Така вартість жилого блоку у гуртожитку визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-який важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічне майно: за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість є справедливою та відповідає дійсній вартості.

Відповідно до п. 4 договору вказану суму покупець передав продавцю в момент нотаріального посвідчення цього договору сам на сам. Своїми підписами на договорі сторони свідчать, що повний і своєчасний розрахунок проведено.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2016 № 55754552 власником жилого блоку у гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (а.с. 4).

Обгрунтовучи позовні вимоги, позивач, як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним, посилався на те, що відповідач ввів його в оману, оскільки не передав кошти під час укладання договору.

Згідно з положеннями ст.203 ЦІК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб?єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-трете, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не вказано, в чому полягає обман зі сторони відповідача, як і не доведені докази умислу в діях відповідача.

Крім того, суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_5 , оскільки доказів на підтвердження того, що він був присутнім безпосередньо під час укладання договору купівлі-продажу цілого житлового приміщення - жилого блоку у гуртожитку від 23.03.2016, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суду не надано.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, в силу норм ЦК України однією з істотних умов договору купівлі-продажу є сплата грошових коштів покупцем продавцю.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач вказав, що кошти за договором від відповідача ним не були отримані.

Таким чином, вважати, що сторони досягли істотних умов договору не є можливим.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий висновок суду відповідає висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У зазначеній справі позивач звернувся з вимогою про визнання договору недійним внаслідок обману, вказавши на те, що обман відповідача полягає у тому, що останній не сплатив кошти за оспорюваним договором.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що кошти за передання ним у власність відповідача нерухомого майна за оспорюваним договором, він не отримував.

Оскільки згоди щодо всіх істотних умов за оспорюваним договором сторони не досягли, а тому, договір є таким, що не укладений.

Таким чином, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Позов у цій справі поданий позивачем з метою захисту його речового права на нерухоме майно.

Як установлено судом, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2016 № 55754552 власником жилого блоку у гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 .

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Звідси випливає, що позовні вимоги не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу цілого житлового приміщення - жилого блоку у гуртожитку від 23.03.2016, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає.

Крім того, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому житловий блок АДРЕСА_2 , однак обставин на обґрунтування позову в цій частині позивачем не викладено, у зв`язку з чим позов в цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 257, 261, 267, 627, 628, 629 ЦК України, ст. ст. 8, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна (м. Київ, вул. Щорса, 31, оф. 25), про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук