КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3903/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 940/1063/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Мандзюка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди,

встановив:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296.

19.11.2021 року актом встановлення меж земельної ділянки було визначено межі зазначеної земельної ділянки та закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 6 штук згідно з планом.

Після винесення межових знаків вона вирішила встановити огорожу між своєю та сусідньою земельною ділянкою, закупивши необхідних матеріалів на суму 46 610 грн.

Після встановлення паркану (не по всьому периметру ділянки, оскільки заважає незаконна споруда) його було пошкоджено відповідачем шляхом зрізання стовпчиків загальною довжиною 22 м, за ціною 160 грн за 1 кв. м, на загальну суму 3 520 грн. Також внаслідок падіння стали непридатними секції самого паркану розміром 8 кв. м за ціною 440 грн за 1 кв. м, на загальну суму 3520 грн. Всього матеріального збитку завдано на суму 7040 грн. Актом обстеження комісії Тетіївської міської ради від 28.06.2022 року підтверджено факт незаконної забудови відповідачем дерев`яної тимчасової господарської споруди.

У подальшому вона неодноразово зверталася до відповідача в усній формі щодо демонтажу господарської споруди та дотримання правил добросусідства, натомість отримувала лише погрози та нецензурну лайку на свою адресу та адресу її сина.

04.08.2022 року вона звернулася до відповідача вже із письмовою вимогою усунути перешкоди в користуванні своєю земельною ділянкою та відшкодувати 7040 грн, які є сумою завданої їй матеріальної шкоди. Однак, відповідач цю вимогу не отримав.

Крім того вона, як людина похилого віку, постійно проживає в страху за своє життя та життя сина, оскільки погрозами відповідач не обмежився, а перейшов до їх реалізації та завдав тілесних ушкоджень її сину. Постійні стреси негативно вплинули на її самопочуття, зокрема після того, як відповідач пошкодив паркан. Відтак, їй завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої вона оцінює у сумі 10 000 грн.

Із врахуванням наведених обставин, позивач просить суд:

- зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності, шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди;

- стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 7040 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, понесені витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 4000 грн та судовий збір.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 7040 грн, моральну шкоду в сумі 1000 грн, понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1 984,80 грн та у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про наявність права власності позивача та належне оформлення вказаного права суперечить вимогам статті 125 Земельного кодексу України. Позивачем не надано доказів на підтвердження державної реєстрації права власності на земельну ділянку шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто у позивача відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право власності не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, а саме ст. 125 ЗК України, ст. 331 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що призвело до неправильного вирішення спору. Таким чином, права позивача не порушені, так як позивач не є власником земельної ділянки, про усунення перешкод у використанні якої вона просила суд.

У підготовчому засіданні судом першої інстанції витребувано з Головного управління Держгеокадастру у Київській області належним чином завірену копію технічної документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу та від державного реєстратора Тетіївської міської ради витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку позивача. Однак, в результаті неповноти судового розгляду суд першої інстанції, не отримавши витребуваних доказів, не з`ясував важливих обставин справи, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо пошкодження відповідачем частини паркану та спричинення цим позивачу збитків, а також нанесення моральної шкоди є помилковими, оскільки такі висновки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Твердження позивача про те, що з відеозапису, який додано ними до позову, вбачаються незаконні дії відповідача не відповідають дійсності, оскільки на вказаному відеозаписі відповідач відсутній, натомість зафіксовані невідомі особи, які знаходяться на території земельної ділянки позивача поряд з парканом. Суд першої інстанції не встановив, ким є особи, зображені на відеозаписі, та не врахував того факту, що вказані особи є особами, які залучені самим позивачем для знесення паркану та саме вони здійснили знесення паркану та встановлення нового паркану, а тому висновок суду про знесення частини паркану саме відповідачем є необґрунтованим та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції не встановлено факту спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, не встановлено її розміру, не надано жодного доказу на підтвердження факту спричинення шкоди, глибини страждань чи негативних наслідків для позивача. Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позові не ставилось питання про триваюче порушення відповідачем прав позивача та існування порушень на час винесення судового рішення.

Крім того, матеріали топографо-геодезичної зйомки та фотографії, додані до клопотання про долучення доказів до справи та стягнення витрат від 20.01.2023 року викликають сумнів з приводу їх достовірності, оскільки земельні ділянки, які вказані в матеріалах топографо-геодезичної зйомки та зображені на фотографіях, відрізняються по формі (конфігурації) та розташуванню цих ділянок. Крім того, позивач подала зазначений доказ із порушенням строків, визначених ст. 83 ЦПК України, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для неприйняття таких доказів до розгляду.

Також, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 128 ЦПК України належним чином не повідомив відповідача та його представника про дату та час останніх судових засідань по справі та розглянув справу за відсутності належно повідомлених відповідача та його представника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що державні акти старого зразка є чинними і є підтвердженням права власності на земельну ділянку. Право власності є непорушним і на даний час воно не скасовано згідно чинного законодавства, відповідно, не піддається сумніву.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

При цьому, п. 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим законом (що відбулося 01.01.2013 року), є дійсними.

Заперечення відповідача щодо відсутності права власності у позивача на земельну ділянку, не відповідають дійсності.

Розмір матеріальних збитків підтверджено наданими до матеріалів справи товарними чеками в кількості 2 шт. на загальну вартість 46 610 грн.

Учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що також підтверджується розпискою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про ознайомлення з матеріалами справи 29 жовтня 2024 року.

Позивач ОСОБА_2 25 вересня 2024 року надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти апеляційної скарги заперечувала.

З огляду на викладене, апеляційним судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як власник земельної ділянки площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазнає порушення свого права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, адже самовільно збудована відповідачем дерев`яна тимчасова господарська споруда обмежує її у доступі до своєї земельної ділянки, зокрема встановити паркан, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Доказами, на які посилається позивач на обґрунтування своїх вимог про відшкодування матеріальної шкоди, є відеозаписи та фототаблиці на підтвердження факту пошкодження паркану позивача, та копії товарних чеків на підтвердження розміру збитків. Отже, надані позивачем на виконання вимог ст. 81 ЦПК України докази, які досліджені судом, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди, завданої з вини відповідача.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, беручи до уваги, що пошкодження паркану позивача спостерігає і до сьогодні, що вказує на тривалість негативних емоцій, з огляду на вік позивача на час заподіяння шкоди (85 років) і її сприйняття і оцінки в такому віці тих зусиль, що потрібно докласти для відновлення свого майна в тому стані, яке існувало до його псування відповідачем, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди для позивача у розмірі 1000 грн.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296 та Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.05.2021 року № НВ-021 (т. 1 а. с. 10-15).

19.11.2021 року складено акт встановлення меж земельної ділянки, згідно з яким межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:112:0025, площею 0,0470 га, наданої власнику ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 6 шт., згідно з планом (т. 1 а. с. 16).

Із акту обстеження від 28.06.2022 року, складеного комісією Тетіївської міської ради, встановлено, що ОСОБА_1 на земельній ділянці по АДРЕСА_2 встановив дерев`яну тимчасову господарську споруду без влаштування фундаменту, одна сторона якої знаходиться на межі суміжних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що заважає гр. ОСОБА_2 встановити паркан між сусідніми ділянками (т. 1 а. с. 18).

04.08.2022 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 письмову вимогу щодо усунення в семиденний строк перешкоди в користуванні своєю земельною ділянкою та відшкодувати 7040 грн, які є сумою завданої їй матеріальної шкоди. Однак, відповідач цю вимогу не отримав і вона повернулась позивачу за закінченням терміну зберігання (т. 1 а. с. 19, 23).

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені положеннями ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п. "б" ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. У ст. 152 ЗК України не конкретизовано переліку видів порушень прав власника земельної ділянки, в кожному конкретному випадку власник має право на власний розсуд конкретизувати, як саме буде усунене те чи інше порушення. Зокрема, порушення прав власника може бути усунене шляхом демонтажу споруд, які розташовані на земельній ділянці ( висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20).

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були ( висновок Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18). Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що внаслідок незаконної забудови відповідачем дерев`яної тимчасової господарської споруди на її земельній ділянці їй чиняться перешкоди у здійснені права користування належною їй земельною ділянкою, зокрема, пошкоджено її паркан.

На підтвердження зазначених обставин, позивач надала акт обстеження від 28.06.2022 року, складений комісією Тетіївської міської ради, якою встановлено, що ОСОБА_1 на земельній ділянці по АДРЕСА_2 встановив дерев`яну тимчасову господарську споруду без влаштування фундаменту, одна сторона якої знаходиться на межі суміжних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що заважає ОСОБА_2 встановити паркан між сусідніми ділянками (т. 1 а. с. 18).

Також наведені обставини підтверджуються наданими стороною позивача диском із відеозаписом, фототаблицями, матеріалами топографо-геодезичної зйомки в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , з яких вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 відповідачем збудовано дерев`яну споруду, одна сторона якої знаходиться на земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1 , власником якої є позивач (а. с. 29, 51-61, т. 1).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач у порушення наведених процесуальних норм не надав будь-яких доказів на спростування зазначених обставин.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що самовільно збудована відповідачем дерев`яна тимчасова господарська споруда обмежує позивача у доступі до своєї земельної ділянки, зокрема, унеможливлює встановлення паркану, дійшов правильного висновку про те, що позивач як власник земельної ділянки площею 0,0470 га, кадастровий номер :01:112:0025, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазнає порушення свого права користуватися своєю земельною ділянкою, у зв`язку з чим обґрунтовано зобов`язав відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні її земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Власник земельної ділянки повинен безперешкодно користуватись своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні її земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначила, що внаслідок пошкодження відповідачем частини паркану, встановленого на її земельній ділянці, їй заподіяно майнового збитку на суму 7040 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Приписами ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 645/2087/15-ц.

На підтвердження факту пошкодження відповідачем паркану позивача ОСОБА_2 надала суду відеозапис та фототаблиці, тоді як розмір заподіяних збитків у сумі 7 040 грн підтверджується копіями товарних чеків (а. с. 20-21, 29).

Водночас, відповідачем не спростовано належними доказами відсутність його вини у завданні позивачеві шкоди, а також не надав доказів на спростування вартості матеріалів для встановлення пошкодженого паркану та не звертався до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 7 040 грн на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням паркану позивача.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі 752/17832/14-ц).

Судом встановлено, що протиправні дії відповідача щодо пошкодження майна позивача безумовно призвели до душевних страждань останньої.

Врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, взявши до уваги, що пошкодження паркану позивача не було усунуто на момент розгляду цієї справи у суді, що вказує на тривалість негативних емоцій, з огляду на вік позивача на час заподіяння шкоди (85 років) та її сприйняття та оцінки тих зусиль, що потрібно докласти для відновлення свого майна в тому стані, яке існувало до його пошкодження відповідачем, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є власником земельної ділянки, про усунення перешкод у використанні якої вона просила суд, є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: державним актом на право приватної власності на землю від 25.08.1998 року серії ІІІ-КВ № 058296 та Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.05.2021 року № НВ-021 (т. 1 а. с. 10-15).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивача відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право власності не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є помилковим, оскільки державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 058296 виданий позивачу 25.08.1998 року, тобто позивач набула право власності на земельну ділянку до 2013 року, тоді як відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про знесення частини паркану саме відповідачем не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, із наданого позивачем відеозапису не встановлено, що особою на відеозаписі є саме відповідач, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було належним чином перевірено зазначена доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, в судовому засіданні досліджено наданий позивачем відеозапис та, з урахуванням інших наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що відповідач пошкодив стовпці та секції нового паркану, встановленого позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали топографо-геодезичної зйомки та фотографії додані до клопотання про долучення доказів до справи та стягнення витрат від 20.01.2023 року позивач подала зазначений доказ із порушенням строків, визначених ст. 83 ЦПК України, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для неприйняття таких доказів до розгляду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Ухвалою суду від 09.11.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання 12.12.2022 року.

У подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

23.01.2023 року до суду від сторони позивача надійшло клопотання про долучення доказів до справи, до якого додано матеріали топографо-геодезичної зйомки та фотографії.

Ухвалою суду від 27.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті на 22.08.2023 року.

Частинами 2, 4, 5 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України упідготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Таким чином, суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні вжив всіх заходів для повного та всебічного розгляду справи, а відмова у прийняті доказів лише з підстав порушення стороною стадійності подання таких доказів (не подано разом із поданням позовної заяви) призвела б до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та свідчила б про надмірний формалізм.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неповідомлення його про дату останнього судового засідання у даній справі є безпідставними, оскільки спростовуються рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, адресованого представнику відповідача ОСОБА_3., яке свідчить про отримання 29 серпня 2023 року повістки про виклик в судове засідання, призначене на 10 жовтня 2023 року ( а.с. 202, т. 1).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 , від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

З матеріалів справи встановлено, що 01.08.2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Яворською Г.В. укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокату доручено скласти документи для подання до суду, представляти інтереси клієнта в суді, складати заяви та інші процесуальні документи. Згідно з п. 4.1 договору, розмір гонорару адвоката складає 4000 грн, оплата проводиться протягом 3 днів з дня ухвалення рішення Тетіївським районним судом (т. 1 а. с. 24-27).

Враховуючи відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.