КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 758/6860/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Якимець О.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та надання права на відповідь,

встановив:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та надання права на відповідь.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год в ефірі телеканалу «1+1» у програмі «ТСН» було трансльовано сюжет під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_8». У подальшому о 21:15 год зазначений сюжет було окремо розміщено на сайті програми ТСН за посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_2 a також на ютуб-каналі програми TCH.

У цьому сюжеті мова йде про те, що: «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Фактично, даний сюжет у трансльованому варіанті створює у глядача враження, нібито позивач вчинив та продовжує вчиняти ряд протиправних дій щодо ухилення від сплати акцизів, створення фіктивних підприємств, ведення незаконної господарської діяльності, внаслідок якої шкоду зазнають Міноборони та Укрзалізниця. Зазначена інформація є недостовірною, порушує особисті майнові права позивача на повагу до честі та гідності, на недоторканість ділової репутації, у зв`язку з чим вказані права підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача спростувати інформацію у той самий спосіб, що вона була опублікована та поширена, та просить надати право на відповідь у той же спосіб, в який така інформація про нього була поширена.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача відомості щодо нього, поширені в сюжеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1» в частині твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_10»;

- зобов`язати відповідача видалити з мережі Інтернет сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1», та який знаходиться за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю або в частині твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_11»;

- зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену в зазначеному сюжеті шляхом оголошення ведучим змісту резолютивної частини рішення по суті даного спору в ефірі телеканалу «1+1» у програмі «ТСН» у такий самий ефірний час, а саме о 19:30 год;

- зобов`язати відповідача надати позивачу можливість реалізувати право на відповідь тривалістю не менше 3 хвилин 28 секунд у такий самий ефірний час на телеканалі «1+1» у програмі «ТСН» у формі створення попереднього відеозапису відповіді з посиланням на зміст сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1».

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 відомості щодо нього, поширені в сюжеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1» в частині твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_12 ».

- зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» видалити з мережі Інтернет сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_14», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1», та який знаходиться за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю або в частині твердження:«ІНФОРМАЦІЯ_13 ».

- зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» спростувати недостовірну інформацію, поширену в сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_14», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1», стосовно ОСОБА_1 шляхом оголошення ведучим змісту резолютивної частини рішення по суті даного спору в ефірі телеканалу «1+1» у програмі «ТСН» у такий самий ефірний час, а саме о 19:30 год.

- зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» надати ОСОБА_1 можливість реалізувати право на відповідь тривалістю не менше 3 хвилин 28 секунд у такий самий ефірний час на телеканалі «1+1» у програмі «ТСН» у формі створення попереднього відеозапису відповіді з посиланням на зміст сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1» стосовно ОСОБА_1 .

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту поширення інформації щодо позивача як шляхом телерадіотрансляції, так і в мережі Інтернет є безпідставними.

Висновок суду першої інстанції в частині відсутності відеоматеріалу за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідає дійсності, адже за цим посиланням міститься трансльований ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу «1+1» у програмі «ТСН» сюжет під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», який порушує права та інтереси позивача.

Також, висновок суду першої інстанції щодо недоведення поширення саме відповідачем відповідної інформації вважає безпідставним. Так постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2023 року у справі № 758/9563/15-ц було зазначено наступне: «Апеляційний суд встановив, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» є власником сайту «tsn.ua», що підтверджується листом ТОВ «Інтернет Інвест» від 25.03.2016 року № 096, відповіддю Державної служби інтелектуальної власності України від 07.09.2016 року № 1-8/7223, тобто належним відповідачем у цій справі».

Таким чином, у справі № 758/9563/15-ц було встановлено преюдицію, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» є власником сайту «tsn.ua», і позивач звільнений від повторного доказування відповідних обставин. Зазначає, що відповідач не надавав до суду документів, які би підтверджували перехід права власності на даний веб-сайт до іншої особи. ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» є належним відповідачем у даній справі.

Відповідні висновки щодо недоведення факту поширення відповідачем спірної інформації, є помилковим, наслідком чого є безпідставність нездійснення судом першої інстанції оцінки відповідної інформації на предмет її достовірності.

Позивач на момент виходу вказаного ефіру був народним депутатом України і до його повноважень не відносилося «опікування» приватними підприємствами. Тобто, позивач ніколи не опікувався компанією «Трейд Комодіті». Крім того, на той момент позивач не був членом фракції «Блок Петра Порошенка».

При цьому, саме на відповідача покладається обов`язок доказування правдивості поширеної інформації та спростування обставин, наведених позивачем у цій справі.

Таким чином, інформація про позивача, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год в ефірі телеканалу «1+1» у програмі «ТСН» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», а саме твердження «ІНФОРМАЦІЯ_11» не відповідає дійсності та підлягає спростуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» - Руденко В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що позивачем як до позовної заяви, так і в подальшому під час розгляду справи в суді першої інстанції не долучалися належні та допустимі докази поширення сюжету під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9» в мережі Інтернет. В якості доказів поширення інформації позивач до позовної заяви додав диск із відеозаписом невідомого погодження. Позивачем не зазначено про джерело отримання, фіксації та запису на оптичний диск спірного відеозапису, у кого міститься оригінал відеозапису та не засвідчено копію електронного доказу електронним цифровим підписом. Таким чином, позивачем не доведено належними і допустимими доказами поширення спірного сюжету в ефірі телеканалу «1+1» та в мережі Інтернет.

Доводи позивача про помилковість висновку суду першої інстанції щодо недоведеності належності ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» веб-сайту, є неприпустимо спрощеним розумінням преюдиції, оскільки висновок суду у справі № 758/9563/15-ц про приналежність ТОВ «ТРК «Студія «1+1» сайту «tsn.ua» був результатом оцінки доказів у певний період часу, а саме ґрунтувався на листах 2016 року. Із зазначеного вбачається, що обставини, встановлені в справі № 758/9563/15-ц, не мають преюдиційного значення для вирішення справи № 758/6860/20.

Вважає, що твердження «ІНФОРМАЦІЯ_11» не містить фактичних висловлювань та не порушує права позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» - Руденко В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін по справі, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем інформації щодо позивача як шляхом телерадіотрансляції, так і в мережі Інтернет.

Враховуючи, що відповідачем заперечується факт поширення недостовірної інформації щодо позивача (автентичність відеозапису телепрограми наданої позивачем на диску), суд вважав, що вказаний відеозапис не може виступати доказом поширення відповідачем інформації у формі телерадіотрансляції (наземними передавачами, за допомогою кабельного телебачення або супутниками будь-якого типу).

У судовому засіданні на підставі ч. 7 ст. 85 ЦПК України здійснено огляд веб-сайту за адресами, зазначеними позивачем у позовній заяві: ІНФОРМАЦІЯ_2, та встановлено відсутність за вказаним посиланням будь-якої інформації, що має значення для судового розгляду, оскільки за таким розміщено зовсім інший відео-матеріал, який не стосується предмету розгляду цієї справи. За іншим посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_4 - відео за таким посиланням відсутнє.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 28 Конституції України кожному гарантоване право на повагу до його гідності.

Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Пунктом 15 цієї Постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) мовленням (телерадіомовленням) є створення (комплектування та/або пакетування) і розповсюдження програм, пакетів програм, передач з використанням технічних засобів електронних комунікацій для публічного приймання за допомогою побутових теле- та радіоприймачів у відкритий спосіб чи за абонентну плату на договірних засадах.

Цією ж статтею визначено, що мовником (теле- чи радіо) визнається суб`єкт господарювання, який створює (комплектує та/або пакетує) телевізійні чи радіопрограми та передачі і розповсюджує їх у відкритому або кодованому вигляді за допомогою технічних засобів шляхом трансляції та ретрансляції для приймання їх споживачами.

Під трансляцією (телерадіотрансляцією) розуміється початкова передача, яка здійснюється наземними передавачами, за допомогою кабельного телебачення або супутниками будь-якого типу в кодованому або відкритому вигляді телевізійних чи радіопрограм, що приймаються населенням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Інтернет - це всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» ( чинного на час виникнення спірних правовідносин):

- веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом.

- власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостинг.

Отже, з урахуванням наведених положень закону та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, належним відповідачем у справі є власник веб-сайту та автор відповідного інформаційного матеріалу, тобто особа, яка безпосередньо розмістила інформаційний матеріал на відповідному веб-сайті.

Таким чином, поширення інформації шляхом телерадіотрансляції (наземними передавачами, за допомогою кабельного телебачення або супутниками будь-якого типу), а також шляхом розміщення в мережі Інтернет є різними (самостійними) способами поширення інформації, а тому підлягає окремій оцінці.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд, зокрема, визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача відомості щодо нього, поширені в сюжеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1» в частині твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_10».

На підтвердження зазначених обставин позивач надав суду диск з відеозаписом.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» зазначало, що позивач не звертався до телеканалу з проханням надання запису, який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1». Відсутність автентичної копії запису фрагменту відеосюжету є самостійною підставою для залишення позову без задоволення.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (постачальником електронних комунікаційних послуг), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту.

У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.

Таким чином, належним доказом існування і розповсюдження відеосюжету є його запис у незмінній формі, який зберігається у телерадіоорганізації протягом 14 днів від дня її розповсюдження.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), а саме вчасно звернувся із заявою до відповідача про надання копії запису фрагменту відеосюжету.

Долучений позивачем відеозапис не дає можливості перевірити достовірність інформації, наявність редакційного монтажу тощо.

Клопотання про витребування доказів, зокрема, з Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення суду не заявлялося.

Враховуючи те, що відповідачем заперечувався факт поширення недостовірної інформації щодо позивача (автентичність відеозапису телепрограми наданої позивачем на диску), колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що наданий позивачем відеозапис не може бути належним доказом поширення відповідачем інформації у формі телерадіотрансляції (наземними передавачами, за допомогою кабельного телебачення або супутниками будь-якого типу).

Також позивач просив суд зобов`язати відповідача видалити з мережі Інтернет сюжет, який вийшов в ефір ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 год у випуску телепрограми «ТСН» на телеканалі «1+1», та який знаходиться за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_2 тa ІНФОРМАЦІЯ_4 повністю або в частині твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_13 ».

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» зазначало, що воно не є власником веб-сайтів, що знаходяться в мережі Інтернет за веб-адресами: ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 , у підтвердження чого надало довідку від 30.08.2021 року № 758/6860/20 (т. 1 а. с. 81).

Разом з цим, позивачем не надано будь-яких доказів, на підтвердження того, що відповідач є власником вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження власника вебсайтів ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 , зокрема даних адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно з частиною одинадцятою статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» ( чинний на час виникнення спірних правовідносин) власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про телекомунікації», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин ( втратив чинність з 01 січня 2022 року на підставі Закону України «Про електронні комунікації» № 1089-IX від 16.12.2020), адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.

Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA».

ОП «УМІЦ» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет.

Як вбачається з довідки від 30.08.2021 року, підписаної генеральним директором та заступником головного бухгалтера ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», товариство офіційно підтверджує, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» не є власником веб-сайтів, що знаходяться в мережі інтернет за веб-адресами ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також відповідно до даних бухгалтерського обліку зазначені веб-сайти не знаходяться на балансі товариства ( а.с. 51, т. 1).

Однак, на спростування зазначеної інформації позивачем не надано до матеріалів справи довідки адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегмента мережі Інтернет щодо належності відповідачу веб-сайтів, на яких була розміщена оспорювана інформація.

Крім того, судом перевірено обставини щодо поширення відповідачем спірної інформації в мережі Інтернет.

Так, судом першої інстанції у судовому засіданні на підставі ч. 7 ст. 85 ЦПК України здійснено огляд веб-сайту за адресами, зазначеними позивачем у позовній заяві: ІНФОРМАЦІЯ_2, та встановлено відсутність за вказаним посиланням будь-якої інформації, що має значення для судового розгляду, оскільки за таким розміщено зовсім інший відео-матеріал, який не стосується предмету розгляду цієї справи. За іншим посиланням - ІНФОРМАЦІЯ_4 - відео за таким посиланням відсутнє.

Не встановлено факту поширення відповідачем спірної інформації в мережі Інтернет за вказаними позивачем посиланнями і судом під час апеляційного перегляду справи. Зокрема, відео за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 - недоступне, а за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 розміщені інші відеоматеріали.

У матеріалах справи міститься роздруківка із веб-сайту https://ru.tsn.ua з посиланням на сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_9» (т. 1 а. с. 208).

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16 зазначив: «Посилаючись у спростування доводів апеляційної скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу».

Враховуючи те, що надана позивачем роздруківка із веб-сайту https://ru.tsn.ua з посиланням на сюжет «ІНФОРМАЦІЯ_9» не є такою, що виготовлена, видана і засвідчена власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тому така роздруківка не може бути належним доказом факту здійснення публікації відповідного змісту.

Крім того, у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16 Верховний Суд також звернув увагу на те, що веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі.

У цій справі судом перевірено наявність за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_15 ІНФОРМАЦІЯ_4 сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_9», тобто у цій справі не встановлено з належних і допустимих доказів факту поширення відповідачем оспорюваної інформації.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши всі обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно нього як шляхом телерадіотрансляції, так і в мережі Інтернет, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки не встановлено факту поширення відповідачем інформації, про яку зазначає позивач, у суду першої інстанції були відсутні підстави для здійснення її оцінки на предмет достовірності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у справі № 758/9563/15-ц судом було встановлено преюдицію, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» є власником сайту «tsn.ua» і позивач звільнений від повторного доказування відповідних обставин, з огляду на наступне.

Так, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у справі № 758/9563/15-ц зазначено: «Апеляційний суд встановив, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» є власником сайту «tsn.ua», що підтверджується листом ТОВ «Інтернет Інвест» від 25.03.2016 року № 096, відповіддю Державної служби інтелектуальної власності України від 07.09.2016 року № 1-8/7223, тобто належним відповідачем у цій справі».

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (висновок у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 .

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).

За обставинами справи № 758/9563/15-ц висновок суду про належність ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» сайту «tsn.ua» був зроблений на підставі оцінки доказів у певний період часу, а саме відповіді Державної служби інтелектуальної власності України від 07.09.2016 року № 1-8/7223.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, позивач посилається про поширення відносно нього недостовірної інформації в червні 2019 року.

Тобто, період, досліджуваний в межах цієї справи (2019 рік), є відмінним від періоду, який досліджувався у справі № 758/9563/15-ц (2016 рік).

Таким чином, правова оцінка, надана судом у справі № 758/9563/15-ц щодо належності ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» сайту «tsn.ua», не створює преюдицію у цій справі.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.