УХВАЛА

18 грудня 2024 року

м. Київ

Справа № 757/55832/21-ц

Провадження № 14-140цс24

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором

за касаційними скаргами Кабінету Міністрів України та Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

УСТАНОВИЛА:

1. У жовтні 2021 року Кабінет Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором.

2. Позов мотивував тим, що 21 грудня 2016 року відповідно до статті 41-1Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2016 року № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи» держава Україна набула право власності на 100 відсотків акцій АТ КБ «ПриватБанк».

3. Зазначене відбулося внаслідок реалізації процедури виведення неплатоспроможного банку АТ КБ «ПриватБанк» з ринку за участі держави на підставі пункту 5 частини другої статті 39 Закону № 4452-VI, тобто шляхом продажу неплатоспроможного банку інвестору. Відтак у цих правовідносинах держава також виступає інвестором.

4. Відповідно до статті 113 Конституції України та статті 1 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII) Кабінет Міністрів України - це вищий колегіальний орган у системі органів виконавчої влади, відповідальний перед Президентом України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України, що керується у своїй діяльності Конституцією України, законами України і актами Президента України та реалізує завдання, функції та повноваження, покладені на нього чинним законодавством.

5. За абзацом четвертим частини першої статті 20 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Отже Кабінет Міністрів України у відносинах із державним банком діє не лише як акціонер, а насамперед як спеціально уповноважений державний орган, наділений повноваженнями з управління майном державного банку як об`єкта державної власності.

6. Статут АТ КБ «ПриватБанк», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 № 594 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 № 712) визначає, що АТ КБ «ПриватБанк» є державним банком. Отже, будь-які фінансові зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» безпосередньо впливають на права єдиного акціонера та інвестора банку, яким є держава в особі Кабінету Міністрів України.

7. Кабінет Міністрів України зазначав, що у жовтні 2021 року у процесі реалізації функцій вищого органу управління банка стало відомо про існування зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеним між Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - КБ «ПриватБанк») в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І. та ОСОБА_1 (вкладник), за умовами якого останній вніс до каси банку кошти у розмірі 900 000 000,00 карбованців строком на чотири роки з моменту укладення договору із щомісячним нарахуванням за річною процентною ставкою 220 %.

8. Перевірка встановила, що зобов`язання банку за цим договором станом на 21 грудня 2016 року (дата набуття державою права власності на акції банку) не обліковувалися за його балансовими та/або позабалансовими рахунками.

9. За інформацією банку, ОСОБА_1 звернувся до іноземного суду - Земельного суду Франкфурта-на-Майні (нім. - Landgericht Frankfurt am Main) (Федеративна Республіка Німеччина), із клопотанням про визнання та виконання рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року, постанови Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року у справі № 2-737/12 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору продовженим та таким, що має юридичну силу, зобов`язання повернути суму вкладу, якими позов ОСОБА_1 частково задоволено.

10. Загальний розмір коштів, які ОСОБА_1 просив повернути внаслідок нібито невиконання умов договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , за розрахунками позивача, складає майже 3 000 000 000,00 євро.

11. Права Кабінету Міністрів України як вищого органу управління банку порушені внаслідок неузгодження правовідносин із ОСОБА_1 , оскільки в результаті розгляду судом іноземної юрисдикції заяви ОСОБА_1 відбудеться зменшення чистого прибутку банку, розміру дивідендів та, як наслідок, зменшення коштів, що зараховуються до Державного бюджету України.

12. Внаслідок законодавчих змін протягом 2014-2020 років Закон № 4452-VI доповнено статтею 41-1, яка врегульовує питання виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави. Станом на 21 грудня 2016 року редакція цієї статті містила абзац дев`ятий частини шостої, у якому зазначено: «У разі виявлення зобов`язань банка перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття права власності на акції банка державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком». Аналогічне правило міститься у частині шістнадцятій цієї статті у редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом (жовтень 2021 року).

13. Ураховуючи, що стаття 41-1Закону № 4452-VI установила нікчемність правочину, що не обліковується на рахунках банку, а також, посилаючись на положення частини другої статті 215 та статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Кабінет Міністрів України визнав, що у цих правовідносинах повинні застосовуватися наслідки недійсності нікчемного правочину, зокрема договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , а саме визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором.

14. Дії ОСОБА_1 , спрямовані на стягнення коштів за нікчемним правочином, завдають істотних збитків акціонеру банку. При цьому такі дії здійснені вже після проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави відповідно до положень Закону № 4452-VI.

15. З урахуванням наведеного Кабінет Міністрів України просив суд:

- застосувати наслідки недійсності (нікчемності) договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між КБ «ПриватБанк», в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І., та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором;

- визнати відсутнім у ОСОБА_1 права вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № ;

- визнати відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

16. Рішенням від 30 червня 2022 року Печерський районний суд міста Києва позов Кабінету Міністрів України задовольнив.

Застосував наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнав відсутнім у ОСОБА_1 права вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

Визнав відсутнім в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № .

17. Рішення мотивував тим, що 21 грудня 2016 року держава Україна набула право власності на акції АТ КБ «ПриватБанк» у порядку статті 41-1Закону № 4452-VI, якою врегульовано питання виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави.

18. Проаналізувавши зміст абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI (у редакції, чинній на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банку, - станом на 19 листопада 2016 року), місцевий суд зробив висновок про наявність у ній прямої вказівки на нікчемність певної категорії правочинів, укладених банком із третіми особами, за ознакою (умовою) відсутності в обліку банку (за його балансовими та/або позабалансовими рахунками) зобов`язань за такими правочинами саме на момент набуття державою права власності на акції банку.

19. Факт того, що зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка підтверджується відповідними доказами, зокрема: витягами з розширеного балансу Луганської філії КБ «ПриватБанк» станом на 30 листопада 2016 року та 30 грудня 2016 року, довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 24 листопада 2021 року № 20.1.0.0.0/7-196571, випискою із відкритих карткових рахунків стосовно залишків по рахунках за період із 01 січня 2000 року до 31 грудня 2016 року, а також висновком експерта від 18 листопада 2021 року № 007-21, складеним судовим експертом-економістом Приватного підприємства «Консалтингова група «Арго-Експерт» Тихоненко І. П. на підставі договору від 27 серпня 2021 року № 210827-001, та листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Астерс Консалт», яке діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», від 25 серпня 2021 року щодо проведення судово-економічної експертизи в рамках цивільної справи, у якому зазначено про відсутність документального підтвердження обліку по балансових рахунках АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язань банку перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № станом на 30 листопада 2016 року, 21 грудня 2016 року та 31 грудня 2016 року. Ці обставини визнаються АТ КБ «ПриватБанк» та не заперечуються ОСОБА_1 .

20. Місцевий суд дійшов висновку про нікчемність договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № на підставі абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1Закону № 4452-VI, у зв`язку із чим уважав за потрібне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, усіх зобов`язань банку за цим договором.

21. Дійшов висновку про задоволення позовних вимог Кабінету Міністрів України про визнання відсутніми прав та обов`язків за договором, які є похідними від вказаної вище позовної вимоги.

22. Відхиляючи посилання ОСОБА_1 про те, що підстави для визнання нікчемним договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № не існували на момент укладення правочину, а положення статті 215 ЦК України та статті 41-1Закону № 4452-VI встановлюють різний момент існування підстав нікчемності правочинів (у першому випадку - момент укладення договору, а в другому - момент набуття державою права власності на акції банку), районний суд застосував принцип lex specialis (спеціальний закон, спеціальна норма), а також принцип lex specialis derogat generali (закон спеціальний має перевагу над загальним), суть яких зводиться до того, що спеціальна норма має перевагу над загальною. При цьому послався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права при їх конкуренції, а також на відповідні рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами.

23. Закон № 4452-VI є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів у спірних правовідносинах.

24. У цій частині суд урахував постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 466/7405/16-ц (провадження № 14-287цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 (провадження № 14-527цс19) та постанову Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 573/1586/17 (провадження № 61-11773св18). У зв`язку із цим суд дав критичну оцінку посиланням ОСОБА_1 щодо однопредметності Закону № 4452-VI та ЦК України.

25. Місцевий суд уважав, що Кабінет Міністрів України не пропустив позовну давність для звернення до суду із цим позовом, а тому відхилив заяву ОСОБА_1 про її застосування, оскільки про обставини нікчемності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № позивачу стало відомо лише у жовтні 2021 року зі звернення ОСОБА_1 до іноземного суду з клопотанням про визнання та виконання судових рішень у справі № 2-737/2012.

26. Постановою від 24 січня 2023 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова В. М., задовольнив. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення. У позові Кабінету Міністрів України відмовив.

27. Постанову апеляційний суд мотивував тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи і неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позову Кабінету Міністрів України.

28. Договір про поточний депозитний вклад № був укладений 06 липня 1995 року, тоді як Закон № 4452-VI доповнено статтею 41-1 лише 12 серпня 2015 року, тобто після укладення правочину, про застосування наслідків недійсності якого просив позивач. Недійсність цього договору не може встановлюватися статтею 41-1 Закону № 4452-VI з огляду на незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Посилання позивача на вказані положення закону суд уважав помилковими.

29. Апеляційний суд урахував наявність судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалених у справі № 2-737/2012, відповідно до яких суди зобов`язали АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу з нарахуванням процентів згідно з умовами договору (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Судові рішення набрали законної сили, відтак є обов`язковими та підлягають виконанню.

30. Відсутність обліку зобов`язань банку перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку не свідчить про нікчемність такого договору. У цій частині суд урахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

31. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Кабінету Міністрів України, то у цьому випадку норми про позовну давність не застосовуються.

32. Пославшись на положення статей 114, 115 ЦПК України, апеляційний суд не знайшов підстав для врахування висновків експертів у галузі права, наданих сторонами, оскільки такі висновки не є доказами у справі, вони мають допоміжний (консультативний) характер, а тому суд уважав за необхідне зробити самостійні висновки щодо застосування положень статті 215 ЦК України та статті 41-1 Закону № 4452-VI.

33. Суд урахував позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, висловлену Конституційним Судом України у рішеннях: від 13 травня 1997 року у справі № 1-зп/1997 про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 ЦПК України (у справі щодо несумісності депутатського мандата); від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів); від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001 за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки); від 13 березня 2012 року у справі № 6-рп/2012 за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 7, пункту 2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

34. 02 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року.

35. На обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду банк послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини шістнадцятої статті 41-1 Закону № 4452-VI (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

36. Касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало помилковістю висновків суду апеляційної інстанції по суті спору та безпідставністю не застосування статті 41-1 Закону № 4452-VI.

37. Зазначило, що принцип незворотності дії законів в часі закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

38. На думку заявника, Конституційний Суд України у своїх рішеннях, на які послався апеляційний суд, розрізняє особливості застосування принципу незворотності дії в часі законів до події / факту та до правовідносин, а саме: до події / факту - застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; до правовідносин: які тривалі та виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення - нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності; які виникли і закінчилися до набрання чинності законом або іншим нормативно-правовим актом - такий закон не застосовується.

39. Послався на те, що аналізуючи принцип дії закону в часі саме в контексті його поширення на ці правовідносини, необхідно враховувати Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року у справі № 5-р(I)/2019 за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 28 січня 2016 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» зі змінами, відповідно до якого за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

40. Звернув увагу, що спір у цій справі стосується питання поширення дії положень статті 41-1 Закону № 4452-VI на правовідносини, які виникли між сторонами за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , зокрема на зобов`язання банку, які станом на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банку не обліковувалися за його балансовими та/або позабалансовими рахунками.

41. Зазначив, що, на думку самого ж ОСОБА_1 , правовідносини за цим договором досі тривають. Тому на них поширюється дія нових актів законодавства, у тому числі й Закону України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності 12 серпня 2015 року та яким доповнено Закон № 4452-VI статтею 41-1.

42. Виходив з того, що апеляційний суд не врахував висновки щодо тлумачення та застосування бланкетної статті 215 ЦК України, наведені у висновку експерта у галузі права, долученого банком.

43. Наполягав, що вимоги частини першої статті 215 ЦК України (як загальної норми про недійсність правочинів) не застосовуються до нікчемних правочинів (нікчемність яких передбачена законом).

44. Заявник уважає, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статей 215, 216 ЦК України, оскільки стаття 41-1 Закону № 4452-VI разом із нікчемністю встановлює і особливі правові наслідки, які з цього випливають.

45. Послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування відповідних норм права у правовідносинах, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного АТ КБ «ПриватБанк» із ринку за участю держави, а саме частини шістнадцятої статті 41-1 Закону № 4452-VI, з урахуванням закріпленого у частині першій статті 58 Конституції України принципу незворотності дії законів у часі, та статей 215, 216 ЦК України.

46. Заявник зазначив про порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема: статті 362 ЦПК України, оскільки суд безпідставно не закрив апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Волкова В. М., бо його повноваження на підписання апеляційної скарги належним чином не підтверджені (в ордері відсутні обов`язкові реквізити); статей 357-359 ЦПК України, оскільки надходження апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язувало суд відкласти розгляд справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 до моменту вирішення питання щодо апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

47. 14 березня 2023 року Кабінет Міністрів України звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року.

48. Підставами касаційного оскарження Кабінет Міністрів України зазначає застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 41-1 Закону № 4452-VI (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

49. Касаційну скаргу мотивував тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили протилежні за змістом судові рішення, які стосуються застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, нікчемність якого встановлена статтею 41-1 Закону № 4452-VI. Тому визначення Верховним Судом законодавчої можливості застосування цієї норми права в сукупності зі статтями 203, 215 ЦК України та часових меж такого застосування забезпечить повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи та формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.

50. Вважає, що апеляційний суд неправильно розтлумачив статті 203, 215 ЦК України та статтю 58 Конституції України.

51. Зазначив про незастосування судом у спірних правовідносинах наслідків недійсності нікчемного правочину, встановлених статтею 41-1 Закону № 4452-VI, призведе до стягнення з державного банку 3 000 000 000,00 євро, що, у свою чергу, в умовах правового режиму воєнного стану зменшить надходження коштів до державного бюджету у виглядів дивідендів банку.

52. Виходив з того, що норми ЦК України визначають виключно загальні вимоги чинності правочину, а Закон № 4452-VI встановлює спеціальні вимоги, відповідно до яких правочин може вважатися дійсним або недійсним (нікчемним).

53. Дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у справах, які не є подібними зі справою, яка переглядається.

54. Зазначив, що процес реалізації права в частині виведення неплатоспроможного банку з ринку розпочався та завершився під час дії у часі положень Закону № 4452-VI, якими встановлено нікчемність правочинів, які не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття державою права власності на акції банку.

55. Виходив з того, що на час укладення договору про поточний депозитний вклад - 06 липня 1995 року, були чинні Конституція (Основний Закон) України 1978 року та Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, які не були застосовані апеляційним судом. Більше того, відсутні норми стосовно регулювання чинною Конституцією України правовідносин, які виникли до набрання нею чинності.

56. Послався на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме статей 18, 82, 357- 359, 362 ЦПК України. Апеляційний суд безпідставно послався на наявність преюдиційних обставин, установлених у справі № 2-737/2012, у якій Кабінет Міністрів України не був учасником справи, оскільки не потребують доказуванню тільки ті обставини, щодо яких вже було розглянуто спір. Проте у цій справі не розглядалися обставини застосування наслідків нікчемності правочину та їх виникнення. Апеляційний суд не врахував відсутність підтвердження повноважень адвоката Волкова В. М. на представлення інтересів ОСОБА_1 , у тому числі на подання апеляційної скарги. Крім цього, наявність у провадженні суду апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як особи, яка не брала участь у розгляді справи, унеможливлювало розгляд апеляційним судом апеляційної скарги представника ОСОБА_1 .

57. У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волков В. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги Кабінету Міністрів України та АТ КБ «ПриватБанк», у якому вказує, що судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення. Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. Вказує, що вимоги ОСОБА_1 уже були підтверджені судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 2-737/12.

58. У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волков В. М., надіслав до суду касаційної інстанції додаткові міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду (по суті - додаткові пояснення), у яких викладені додаткові пояснення щодо поданих касаційних скарг.

59. У червні та липні 2024 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких викладені додаткові аргументи по суті спору.

Розгляд у Верховному Суді

60. Ухвалою від 20 березня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду поновив Кабінету Міністрів України строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України в цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.

61. В ухвалі зазначив, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

62. Ухвалою від 31 березня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду поновив АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» у цій справі.

63. В ухвалі зазначив, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

64. 24 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

65. Ухвалою від 20 червня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи за участі (з викликом) представників учасників справи відмовив, справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

66. Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року цю цивільну справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20).

67. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року повернуто цивільну справу № 757/55832/21-ц на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду (провадження № 14-155цс23).

68. 01 квітня 2024 року справа повернулася до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

69. Ухвалою від 06 листопада 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду повторно передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України, а саме з підстави наявності виключної правової проблеми, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

70. Повторно передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.

71. Колегія суддів Касаційного цивільного суду вважала, що виключна правова проблема, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, полягає в необхідності тлумачення абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI (тут і далі - у редакції Закону України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку»).

72. Зазначена норма права звучить так: «У разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком».

73. Колегія суддів Першої судової палати наголосила, що Великою Палатою Верховного Суду ця норма матеріального права ще не тлумачилася і подібні справи нею не вирішувалися, правовий висновок відсутній.

74. Закон № 4452-VI є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів у спірних правовідносинах (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 04 вересня 2019 року у справі № 466/7405/16-ц (провадження № 14-287цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 (провадження № 14-527цс19) та інші).

75. Абзац дев`ятий частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI у своїй диспозиції містить кілька умов її застосування.

76. Виходила з того, що однією із таких умов є норми про те, що у разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком.

77. Зазначена умова норми права «….що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою…», по суті, була доктринально прокоментована науковцями Науково-консультативної ради при Верховному Суді як така, що дає право застосовувати норми ЦК України щодо недійсності / нікчемності не на дату укладення депозитного договору (06 липня 1995 року), а саме не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на дату набуття права власності на акції банку державою (21 грудня 2016 року), коли вже діяв новий ЦК України.

78. При цьому ЦК УРСР, який був чинним на дату укладення депозитного договору, не передбачав такого інституту, як нікчемність правочину, який запровадили у ЦК України, що набрав чинності 01 січня 2004 року (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21).

79. У пункті 55 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 червня 2023 року у справі № 910/19005/19 зазначено таке: «Ця процедура діяла («bail-in») на час вчинення оспорюваного правочину. Так, спеціальна процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до статті 41-1 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запроваджується як виняток для того, щоб не допустити вкрай негативних наслідків як для банківської системи, так і для економіки країни в цілому».

80. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 757/23249/17, провадження № 14-95цс22, зазначила: «У статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» закріплено правовий механізм забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку. Одним з головних елементів цього механізму є виявлення Фондом [Фондом гарантування вкладів фізичних осіб] так званих нікчемних правочинів, які були вчинені банком у підозрілий період, протягом одного року (або трьох років - щодо правочинів з пов`язаними особами) до дня запровадження тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку .

Для кваліфікації правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку нікчемними слід враховувати ті підстави нікчемності, які містилися в імперативній нормі (статті 38 зазначеного вище Закону) на момент його вчинення. Норма, яка містить підстави нікчемності має бути чинною на момент вчинення правочину. Якщо редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема її норми щодо критеріїв нікчемності, не була чинною на момент вчинення правочину, то її положення не можуть бути застосовані для кваліфікації такого правочину як нікчемного.

З урахуванням наведених висновків Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, викладеного у пункті 8.5 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 серпня 2020 року у справі № 922/2250/16, про те, що набрання чинності з 04 липня 2014 року змін, внесених у статтю 38 Закону не містить обмежень на поширення дії цієї норм на правочини, вчинені банком (щодо якого після вказаної дати запроваджена тимчасова адміністрація) до набрання чинності з 04 липня 2014 року вказаних змін, оскільки нікчемність правочину банку згідно із наведеною редакцією статті 38 Закону за передбачених в її частині третій підстав, пов`язується з фактом запровадження щодо банку тимчасової адміністрації в період дії цієї редакції статті 38 Закону» (пункти 77, 81, 106-108).

81. На думку колегії суддів Першої судової палати, диспозиція застосування норми абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI суттєво відрізняється від диспозиції застосування норми статті 38 Закону № 4452-VI. А тому наведена вище постанова Великої Палати Верховного Суду не у повній мірі є релевантною до обставин цієї справи.

82. Наголосила, що з урахуванням змісту абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI, а саме умови диспозиції «…що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою…», вказане потребує тлумачення Великою Палатою Верховного Суду як виключна правова проблема, яка необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

83. Крім того, диспозиція абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону № 4452-VI, містить ще одну умову, а саме: «…у разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку…», яка також Великою Палатою Верховного Суду ще не застосовувалася.

84. Колегія суддів звернула увагу на те, що суди у цій справі встановили, що рішенням Апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2012 року у справі № 2-737/2012, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2012 року, рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 29 березня 2012 року змінено. Рішення в частині визнання договору банківського вкладу (депозиту) від 06 липня 1995 року № продовженим із 07 липня 1999 року та таким, що має юридичну силу, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині. Рішення суду в частині зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу з нарахуванням процентів згідно з умовами договору змінено шляхом зміни кінцевої дати нарахування процентів з 29 березня 2012 року на 06 липня 2003 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

85. У касаційній скарзі Кабінет Міністрів України вказує про безпідставність врахування указаних судових рішень у справі № 2-737/2012 як преюдиційних, оскільки Кабінет Міністрів України не був учасником справи.

86. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

87. Згідно із частиною п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

88. Тлумачення указаної процесуальної норми свідчить про те, що якщо учасник іншої справи не брав участь у першій справі, він може спростувати встановлені у цій справі обставини у загальному порядку.

89. Колегія суддів зазначила, що факт обліковування або обліковування за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку зобов`язань перед ОСОБА_1 виходячи з предмета та підстав позову, на думку Кабінету Міністрів України, має встановлюватися на дату націоналізації банку (21 грудня 2016 року) та входить у предмет доказування у цій справі. Разом з тим така вимога пов`язана із встановлення нікчемності договору.

90. При цьому Кабінет Міністрів України зазначив, що, на думку ОСОБА_1 , правовідносини за депозитним договором від 06 липня 1995 року досі тривають, а тому на них поширюється дія нових актів законодавства, у тому числі й Закон України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності 12 серпня 2015 року та яким доповнено Закон № 4452-VI статтею 41-1.

91. Разом з тим у пункті 9 статті 129 Конституції України встановлено обов`язковість судового рішення.

92. Зазначене для тлумачення норми права є важливим задля унеможливлення появи конкуруючих судових рішень.

93. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

94. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

95. Колегія суддів Касаційного цивільного суду виходила з того, що у справі, яка розглядається, Кабінет Міністрів України від свого імені звернувся до суду як акціонер та інвестор АТ КБ «ПриватБанк» і просив суд:

а) застосувати наслідки недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , укладеного між КБ «ПриватБанк», в особі керуючого Луганською філією КБ «ПриватБанк» Кудрявцева В. І. та ОСОБА_1 , шляхом визнання такими, що не підлягають виконанню, всіх зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк» за цим договором;

б) визнати відсутнім у ОСОБА_1 права вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання всіх зобов`язань за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № ;

в) визнати відсутнім у АТ КБ «ПриватБанк» обов`язок виконувати зобов`язання за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , посилаючись на положення статті 41-1 Закону № 4452-VI, яка містить припис щодо нікчемності правочинів, які не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою.

96. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22) зазначала про ефективність способу захисту інтересу позивача (про визнання зобов`язання припиненим) у правовій визначеності стосовно належного виконання ним зобов`язань за договором.

97. У справі, яка розглядається, зобов`язання за депозитним договором і за рішенням суду не виконано.

98. Між тим, Кабінет Міністрів України зазначив, що існування іноземних судових процесів, предметом розгляду яких є з`ясування питання наявності чи відсутності зобов`язань банку за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № , а також про те, що зобов`язання банку за цим договором станом на 21 грудня 2016 року (дата набуття державою права власності на акції банку) не обліковувалися за його балансовими та/або позабалансовими рахунками, а тому кваліфікує вказане як обставини, які обумовлюють результат, якого хоче він досягти, заявляючи відповідні позовні вимоги, що суголосно ефективності способу захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

99. Колегія суддів звертає увагу й на те, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, зокрема у судах першої та апеляційної інстанцій, та у своїй більшості є малозначними, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

100. При цьому, незважаючи на врахування кількісного та якісного показників, які можуть вказувати на таку проблему, до уваги слід брати й те, що це нова правова проблема, яка раніше не вирішувалася, що буде мати важливе значення для судової практики.

101. У зв`язку із цим колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки справа має принципове значення, бо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення, і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією з метою завбачливого прояснення незрозумілих правових питань за допомогою судового рішення на авторитетному рівні.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

102. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

103. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).

104. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

105. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

106. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

107. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

108. Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

109. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (рішення ЄСПЛ від 22 червня 2000 року у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), заяви № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96).

110. У розумінні статті 6 Конвенції суд має бути обов`язково «встановлений законом». Цей вислів віддзеркалює принцип правової держави, невід`ємний для системи, запровадженої Конвенцією і Протоколами до неї загалом (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «Йоргич проти Німеччини» (Jorgic v. Germany), заява № 74613/01; від 25 жовтня 2011 року у справі «Річерт проти Польщі» (Richert v. Poland), заява № 54809/07). Такий орган, не встановлений відповідно до волевиявлення законодавця, буде неодмінно позбавлений легітимності, яка необхідна в демократичному суспільстві для вирішення спорів між приватними особами (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia); від 20 жовтня 2009 року у справі «Горгуладзе проти Грузії» (Gorguiladze v. Georgia), заява № 4313/04; від 31 травня 2011 року у справі «Конталексис проти Грeції» (Kontalexis v. Greece), заява № 59000/08).

111. Вимога про те, щоб суд був установленим законом, тісно пов`язана з іншими загальними вимогами статті 6 Конвенції щодо незалежності та неупередженості судової влади, причому обидві з них також є невід`ємною частиною основного принципу верховенства права в демократичному суспільстві. Як підсумок, «головною є довіра, якою надихають суди в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 01 грудня 2020 року у справі «Ґузмундур Андрі Астрадссон проти Ісландії» (Gu?mundur Andri Astra?sson v. Iceland), заява № 26374/18).

112. Тобто «закон», про який каже стаття 6 Конвенції, є не просто законодавством, пов`язаним із організацією і повноваженнями судових органів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia); від 25 жовтня 2011 року у справі «Річерд проти Польщі» (Richert v. Poland), заява № 54809/07; від 12 липня 2007 року у справі «Йоргич проти Німеччини» (Jorgic v. Germany)), але й будь-якими іншими внутрішньо-правовими нормами, недотримання яких робить неправомірною участь одного чи кількох суддів у розгляді справи (справа «Арчіл Панджикідзе та інші проти Грузії» (Archil Pandzhikidze and others v. Georgia), № 30323/02). Вислів «встановлений законом» стосується не лише правових підстав самого існування «суду», але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватись (там само), а також складу суду у кожній справі (рішення ЄСПЛ від 04 березня 2003 року у справі «Посохов проти Росії» (Posokhov v. Russia), заява № 63486/00; від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаев проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan), заява № 40984/07; від 31 травня 2011 року у справі «Конталексис проти Грeції» (Kontalexis v. Greece), заява № 59000/08).

113. Відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду.

114. Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

115. Повноваження Великої Палати Верховного Суду в цивільному судочинстві конкретизовано в статті 403 ЦПК України, у якій визначено обмежений перелік підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

116. Однією з таких підстав відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України є те, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

117. Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду чітко передбачений у статті 404 ЦПК України.

118. У частині першій зазначеної статті визначено, що питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

119. Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу (частина четверта статті 404 ЦПК України).

120. Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

121. Наведене дає підстави для висновку, що повторна передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо вона попередньо поверталася на розгляд колегії касаційного суду, незалежно від обґрунтування підстав такої передачі, є недотриманням положень частини шостої статті 404 ЦПК України.

122. Оскільки 29 лютого 2024 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою повернула справу № 757/55832/21-ц Верховному Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду, з огляду на необґрунтованість твердження щодо наявності підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16 (провадження № 14-122цс20), повторна передача 06 листопада 2024 року справи № 757/55832/21-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності виключної правової проблеми суперечить вимогам частини шостої статті 404 ЦПК України.

123. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду в силу прямої заборони частини шостої статті 404 ЦПК України позбавлена процесуальної можливості прийняти цю справу до розгляду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, тому Велика Палата Верховного Суду не може вважатися судом, встановленим законом, для вирішення справи № 757/55832/21-ц.

124. Розгляд зазначеної справи Великою Палатою Верховного Суду є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

125. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 757/55832/21-ц за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутніми прав та обов`язків за договором, за касаційними скаргами Кабінету Міністрів України та Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року - повернути на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

М. І. Гриців О. В. Ступак

О. А. Губська І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич

В. В. Король Є. А. Усенко

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова

Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України ухвалу оформила суддя Шевцова Н. В.