Провадження №2/523/2360/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Томілко М.В.,

розглянувши у загальному судовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа , що не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м.Одеса звернувся з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в якій просив позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 у справі № 523/406/23 шлюб між сторонами розірвано.

Позов мотивований тим, що син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач займається вихованням, розвитком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в цьому йому допомагає його мати та батько. Дитині створені належні умови для проживання, фізичного та духовного розвитку, дитина перебуває на повному утриманні позивача.

Мати дитини- ОСОБА_2 у 2020 році залишила ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на позивача, та пішла з дому і з того часу не приймає жодної участі у вихованні сина, не відвідує його та навіть не телефонує, не цікавиться фізичним та духовним розвитком сина, здоров`ям дитини, не забезпечує його матеріально, не виявляє до нього будь-якої батьківської уваги та турботи, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями.

Посилаючись на те, що мати дитини - відповідач по справі, з 2020 року не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, зловживає алкогольними напоями, не турбується про фізичний та моральний стан дитини, маючи можливість спілкуватися з сином, свідомо і умисно нехтує батьківськими обов`язками та не дбає про свою дитину, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до сина.

Ухвалою від 30.06.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 31.01.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бессараб П.А. просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у встановленому порядку.

Заслухавши учасників справи, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , а/з про реєстрацію народження № 8307 від 07.09.2016, складений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (а.с.24).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 у справі № 523/406/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.23).

Відповідно до інформації Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 25.08.2023 № 841 ССД/01-29, за відомостями Департаменту, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.10.2002 року. Стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Департаменті відсутня будь-яка інформація.

Відповідно до листа Одеської загальноосвітньої школи № 61 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради від 25.04.2023 №02-08/289, станом на 25.04.2023 року було подано заяву на зарахування на навчання до 1 класу в 2023/2024 навчальному році ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.21)

Відповідно до довідки КНП «Дитяча міська поліклініка №2» від 20.04.2023 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитячу поліклініку відвідував з бабусею. До жовтня 2021 - із бабусею і з батьком. ( а.с.26)

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 від 30.05.2023 №1268 ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 Сил Територіальної Оборони, зарахований до списків військової частини. ( а.с.46)

Відповідно до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 від 01.06.2023 № 1335, ОСОБА_1 має стабільний дохід. ( а.с.47)

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком - позивачем у справі, останній займається вихованням сина та здійснює фінансово-матеріальне забезпечення потреб дитини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Сім`ю ОСОБА_1 знає з позитивного боку. Стала свідком байдужості матері відносно дитини, саме її відсутність. Впродовж декількох років мати не піклувалася його життям, благополуччям, здоров`ям. Виховують дитину батько, бабуся, дідусь. Хлопчик завжди охайний, гарно виглядає, дитина нічого не потребує. Матір дитини зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Знає родину ОСОБА_1 давно та добре, вони сусіди, спілкуються. Її донька, разом з малолітнім ОСОБА_3 відвідують курси підготовки до школи, майстер класи, разом ходять на прогулянки. Дитина мешкає разом з татом, дідусем та бабусею. Мати дитини ОСОБА_2 разом з сім`єю не проживає вже більше двох років. Сім`ю покинула зненацька, без пояснень. ОСОБА_2 неодноразово бачили в районі мешкання родини в стані алкогольного сп`яніння. Мати з дитиною не спілкується і не має бажання спілкуватися. Матір дитини зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя.

Відповідно до висновку від 29.01.2024 року, ураховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (протокол засідання від 25.01.2024 №2), орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.102-103).

У відповідності до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Верховний суд України в частині другій пункту 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що «...ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти».

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У відповідності до положення пунктів 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтується на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід застосовувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)).

Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейним кодексом України (статті 164-167).

У ході розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачем, що остання ухиляється від участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Таке, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані.

Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»).

Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, поведінка відповідачки, суд розцінює як ухилення від виховання нею дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав.

В ситуації, що розглядається судом береться до уваги те, що дитина проживає з бабусею, дідусем та батьком за адресою: АДРЕСА_4 . Вихованням дитини займається її бабуся та дідусь (пенсіонери), забезпечує дитину лише батько, позивач ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем. Як ствердили свідки у справі та підтверджено письмовими доказами відповідачка з дитиною не проживає вже протягом тривалого періоду часу. Усі свідки та позивач у справі стверджують, що відповідач зловживає алкогольними напоями, що остання вела аморальний спосіб життя, участі у вихованні дитини не приймала.

Аморальний спосіб життя, зловживання спиртними напоями, відсутність забезпечення дитини матеріально, ця вся інформація (характеристика) надана відносно відповідача ОСОБА_2 .

Також суд звертає увагу на те, що службою у справах дітей з`ясовувалася думка неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо участі його матері в його вихованні. Останній ствердив, що не пам`ятає свою матір.

Судом встановлено, що матір малолітньої дитини - відповідач ОСОБА_2 не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав відповідача фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дитиною, яка складається протягом тривалого часу.

Як підсумок, аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію його прав.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 , з наведених вище мотивів та підстав, що відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнений на підставі Закону України «Про судовий збір», суд доходить до висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. за подання позову до суду, слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись статтями 5, 6, 10, 200, 258-262, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ) відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції, апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10.05.2024 року.

Суддя: