печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/24153/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації, -

представник позивача - адвокат Ларичев В. В.

представник відповідача - адвокат Мозолевська В. В.

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 732 994, 00 грн, в тому числі 1 373 629, 00 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди та 4 359 365, 00 грн в якості грошової компенсації у поділі спільного сумісного майна подружжя; стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №288.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 13.07.2017 року, справа №632/508/17, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль HUMMER, модель: Н2, 2004 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; виділено ОСОБА_2 в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_3 .

Також, у вказаній справі ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині вимог про стягнення грошової компенсації у поділі спільного майна - залишено без розгляду.

Вказує, що до 27.05.2019 року квартира АДРЕСА_2 перебувала у фактичному володінні колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Ключі для входу в квартиру ОСОБА_2 добровільно надані їй не були. У зв?язку з чим, побоюючись за своє життя, для забезпечення входу в квартиру ОСОБА_1 були викликані відповідні спеціалісти, представники ЖЕКу та співробітники Печерського УП ГУНП в м. Києві.

27.05.2019 року ОСОБА_1 було виявлено факт умисного пошкодження квартири АДРЕСА_2 , власником якої стала ОСОБА_1 внаслідок поділу спільного майна подружжя на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц. А саме, після відкриття квартири спеціалізованою організацією (замок був залитий клеєм) було встановлено, що фактично ремонт в квартирі знищено, вивезено меблі, техніку, пошкоджено всі прибори освітлення, кахель, батареї, вікна умисно пошкоджені та задуті монтажною піною (відкрити неможливо), зняті всі двері, паркет залитий невідомою рідиною токсичного характеру.

Складено відповідні акти, здійснено фото- та відео-зйомку, а також проведено експертизу, якою встановлено вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень, що виникли внаслідок проведення демонтажних робіт та відновлення конструктивних елементів та їх оздоблювальних покриттів в житловій квартирі АДРЕСА_2 , в т. ч. меблів та побутової техніки.

Зазначає, що згідно результатів проведеного обстеження та наданих на дослідження матеріалів, в діючих цінах на момент проведення дослідження, вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень, складає 1 373 629, 00 грн. На сьогоднішній день триває розслідування кримінального провадження щодо умисного пошкодження ОСОБА_2 квартири, яка була у його фактичному володінні до 27.05.2019 року та який відмовлявся виконати рішення суду та передати квартиру ОСОБА_1 .

Таким чином, вважає, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 позивачу завдано матеріальної шкоди в розмірі 1 373 629, 00 грн, яку відповідач має відшкодувати в повному обсязі. Крім того, у зв?язку з тим, що відповідач на сьогоднішній день намагається продати квартиру, в якій мав проживати їх спільний син ОСОБА_3 , позивач вважає доцільним стягнути грошову компенсацію з метою покупки для сина окремого житла, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2020 року для розгляду справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а. с. 73, т. 1).

12.06.2020 року суддею зроблено запит до Територіальної громади міста Києва для підтвердження місця проживання відповідача (а. с. 74, т. 1).

16.06.2020 року від позивача надійшла нова редакція позовної заяви (а. с. 75-153, т. 1).

16.06.2020 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову (а. с. 154-177, т. 1).

17.06.2020 року надійшов Витяг із Реєстру територіальної громади м. Києва (а. с. 193, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а. с. 189, т. 1).

19.06.2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та нова редакція позовної заяви (а. с. 195-270, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а. с. 1, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (а. с. 3-4, т. 2).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу було направлено до електронного кабінету учасника справи та на зазначені адреси електронної пошти сторін (а. с. 2, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 38, т. 2).

25.08.2021 року від відповідача надійшли письмові пояснення на позов, у яких просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у них. Зокрема, у поясненнях зазначено, що позивачем не доведено умов та підстав покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв?язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, в доводах позивач зазначає, що «у зв?язку з тим, що відповідач на сьогоднішній день намагається продати квартиру, в якій мав проживати їх спільний син ОСОБА_3 , вважаю доцільним просити суд стягнути компенсацію з метою покупки для сина окремого житла. Залишення ОСОБА_1 без розгляду вимоги про стягнення грошової компенсації мало місце з огляду на інтереси сина ОСОБА_4 , який продовжить проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідач має намір здійснити відчуження квартири, внаслідок чого неповнолітній син залишиться без житла» є безпідставними, надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до договору Дарування квартири від 02.07.2020 року ОСОБА_2 подарував квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 їхньому спільному сину ОСОБА_4 . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2020 року власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 . Вказує, що станом на сьогоднішній день, відповідач проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , він залишив квартиру сину, оскільки у подарованій квартирі проживає їхній спільний син самостійно. Відсутні правові підстави для стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивача. Позивачем не надано вагомих, допустимих доказів, які б надавали підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації з метою покупки для їх сина окремого житла, враховуючи той факт, що відповідачем 02.07.2020 року подаровано квартиру їхньому спільному сину, про що було укладено Договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О. М. (а. с. 46-62, т. 2).

25.08.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (а. с. 63-67, т. 2).

30.08.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про виклик та допит у якості свідка ОСОБА_4 (а. с. 86-87, т. 2).

Протокольною ухвалою суду від 30.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, клопотання представника позивача про виклик та допит у якості свідка ОСОБА_4 задоволено, ОСОБА_4 , постановлено викликати та допитати у якості свідка ОСОБА_4 , явку якого покласти на сторону позивача (а. с. 89-90, т. 2).

28.12.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про роз`єднання позовних вимог (а. с. 108-110, т. 2).

28.12.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації без розгляду (а. с. 111-112, т. 2).

У судовому засіданні, яке відбулось 23.01.2023 року, допитаний у якості свідка ОСОБА_3 зазначив, що відносини між його батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були напружені, ОСОБА_1 була жертвою домашнього насилля з боку ОСОБА_2 , свідком якого він був. З 2015 року по 2019 рік він проживав з батьком ОСОБА_2 у нього були хороші стосунки, з матір`ю намагався підтримувати зв`язок, однак через судові спори між батьками з матір`ю йому було заборонено спілкуватись. Вказав, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була у користуванні його батька ОСОБА_2 , у вказаній квартирі жили орендарі, вона була облаштована сигналізацією, гарним ремонтом, меблями, кухнею, санвузлом, бойлером, кондиціонерами. У ОСОБА_1 не було доступу до вказаної квартири, орендарів приймав ОСОБА_2 . Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, до цього його батько ОСОБА_2 після розірвання стосунків у 2015 році змінив замки на квартирі, здавав квартиру орендарям у період із 2015 року по 2018 рік, після чого у 2019 році його батько ОСОБА_2 вивіз всю побутову техніку, меблі з кватири, в тому числі: кондиціонери та батареї. Також, ОСОБА_2 було завдано шкоди квартирі, пошкоджено стіни, систему теплопостачання, склопакети. Щодо вивезених речей, то вказав, що частина із них була перевезена до квартири за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 149-159, т. 2).

04.04.2023 року від представника відповідача надійшла заява про виклик та повторний допит свідка ОСОБА_4 (а. с. 193-195, т. 2).

Протокольною ухвалою суду від 24.05.2023 року задоволено заяву представника відповідача про повторний виклик та допит свідка ОСОБА_4 (а. с. 203-204, т. 2).

24.05.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 206-211, т. 2).

24.05.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи (а. с. 212-234, т. 2).

05.09.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи (а. с. 17-27, т. 3).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2023 року клопотання про зупинення провадження у справі задоволено, провадження у цивільній справі провадження у цивільний справі №757/24153/20-ц зупинено до набрання законної сили рішення у цивільній справі №757/34224/21-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменюк Олена Миколаївна про визнання недійсним договору дарування (а. с. 32-35, т. 3).

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2023 року про зупинення провадження скасовано (а. с. 113-118, т. 3).

Протокольною ухвалою суду від 03.06.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації без розгляду та клопотання представника відповідача про роз`єднання позовних вимог відмовлено (а. с. 143-145, т. 3).

06.08.2024 року від представника відповідача надійшла заява про стягнення витрат на правову допомогу (а. с. 156-158, т. 3).

06.08.2024 року від представника відповідача надійшла заява про виклик та допит свідка (а. с. 159-160, т. 3).

Протокольною ухвалою суду від 06.08.2024 року відмовлено у задоволенні заяви про виклик та допит свідка (а. с. 168-162, т. 3).

У судовому засіданні, яке відбулось 25.09.2024 року, допитаний у якості свідка ОСОБА_3 зазначив, що у період із 2016 року по 2020 рік він проживав з батьком ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , а з матір`ю ОСОБА_1 проживав із 2002 року по 2016 рік, у вказаний період його матір надавала йому кошти, також фінансового його підтримував батько у період із 2002 року 2020 рік. Щодо квартири за адресою: АДРЕСА_4 , то зазначив, що вона йому була подарована ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , то у період із 2015 року по 2016 рік там проживали разом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а із 2017 року квартира здавалась в оренду, також у 2018 році ця квартира використовувалась як салон краси, у якому працювала ОСОБА_6 . Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не займались підприємницькою діяльністю, стосовно тих хто робив там ремонт чи хто ще працював не обізнаний. Вказана квартира була придбана десь у період 2010-2015 роки, до 2019 року була у власності ОСОБА_2 , чи перебувала у період із 2016 до 2018 року там ОСОБА_1 не обізнаний. У вказаній квартирі була одна кімната, куплена була разом із меблями, але в подальшому ОСОБА_2 зробив перестановку. З батьками він жив у вказаній квартирі до 7-го класу, мав від неї ключі, зараз ключів від квартири у нього немає. Щодо пошкодження вказаної квартири, то йому відомо, що на початку 2019 року були пошкоджені система опалення, інтер`єр, оздоблення, вікна, система водопостачання, а також вивезені меблі та побутова техніка, при перевезенні яких він був присутній, деякі речі були просто пошкоджені ОСОБА_2 у квартирі. Також деякі із перевезених речей використовувались у ремонті квартири за адресою: АДРЕСА_7 . Стосовно доказів, в тому числі фото- чи відео фіксації цих подій, то вони у нього відсутні, сусіди не були присутні при вказаних діях, стосовно вказаних дій ОСОБА_2 до поліції не звертався, зауважень щодо вказаних дій не робив (а. с. 179-189, т. 3).

23.10.2024 року від представника відповідача надійшла заява про виклик та допит свідка ОСОБА_6 (а. с. 196-198, т. 3).

Протокольною ухвалою суду від 23.10.2024 року строк на подання заяви про виклик та допит свідка поновлено, заяву представника відповідача про виклик та допит свідка ОСОБА_6 задоволено, постановлено викликати та допитати у якості свідка ОСОБА_6 , явку якої покласти на сторону відповідача (а. с. 199-204, т. 3).

23.11.2024 року від представника відповідача надійшла заява про опитування свідка ОСОБА_6 , оскільки остання не змогла з`явились у судове засідання. Із поданих свідком ОСОБА_6 адвокату Мозолевській В. В. показань, вбачається, що ОСОБА_6 , працювала косметологом в Салоні Краси «Face Line», який знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , із 2017 року по 27.05.2019 рік. Щодо виконання її роботи та її робочого місця вона спілкувалася виключно із ОСОБА_1 , яка їй виплачувала заробітну плату, в неї знаходилися ключі від квартири, особисто в ОСОБА_6 ключів від квартири не було. Крім неї, в даному ОСОБА_7 працювала двоюрідна сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , яка була адміністратором салону, в неї знаходилися ключі від цієї квартири. Квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , використовувалася, як ОСОБА_9 «Face Line» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не мав жодного відношення до даної квартири, усіма організаційними питаннями займалася ОСОБА_1 , в неї знаходилася ключі від квартири (а. с. 4-5, т. 4).

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Ларичев В. В. надав пояснення, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мозолевська В. В. у судовому засіданні надали пояснення, проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №288.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 13.07.2017 року, справа №632/508/17, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, порзов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль HUMMER, модель: Н2, 2004 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; виділено ОСОБА_2 в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_3 .

Також, у вказаній справі ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині вимог про стягнення грошової компенсації у поділі спільного майна - залишено без розгляду.

Разом з тим, на підтвердження вказаного вище позивачем надано рішення суду із Єдиного державного реєстру судових справ (а. с. 5-12, т. 1), із яких не можливо однозначно та безпосередньо ідентифікувати «ОСОБА_4» та «ОСОБА_7» як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже вказані судові рішення не є належними доказами у справі.

Позивачем також надано відомості про справу №757/40786/16-ц, де зазначено дані сторін у справі та стадію її розгляду, який сформований з порталу Судової влади України (а. с. 209, т. 1), але вказані відомості не є достатнім доказом зазначеного.

Однак, оскільки відповідачем визнаються дані доводи позивача із посиланнями на вказані судові рішення у справі №757/40786/16-ц, то суд, з огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вважає їх доведеним та такими, що не підлягають доказуванню.

Також позивач вказує, що у квітні 2019 року у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, ОСОБА_1 було зареєстровано право на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а 27.05.2019 року позивач виявила факт умисного пошкодження квартири, як вона вважає ОСОБА_2 .

У частинах 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, умовою покладення на відповідача відповідальності за шкоду, завдану позивачу, є наявність вини останньої у спричиненні вказаної шкоди.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Суд зауважує, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

Так, одним із елементів доказування у спорах даної категорії є доведення позивачем свого права на звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, а саме належність йому майна, що було пошкоджено, та наявність збитків і їх розмір, а також наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача та завданою шкодою.

Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок доведення протиправних дій відповідача, спричинення шкоди її майну останнім, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та спричиненою шкодою.

Разом з тим, на підтвердження позовних вимог, позивач надає лише Акт, підписаний представниками ЖЕД «Печерська брама» від 27.05.2019 року, із якого вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , змінено планування, шляхом демонтування внутрішніх перегородок. У всіх приміщеннях квартири механічно пошкоджені стіни, в межах кухні та житлової кімнати знято опалювальні прилади, відсутні сантехнічні прилади та обладнання у ванній кімнаті, туалеті та кухні, перекрито холодне водопостачання на квартиру та від?єднано від центрального будинкового трубопроводу, у всіх приміщеннях квартири пошкоджені пластикові вікна, на підлозі в житлових кімнатах розлито речовину невідомого походження, пошкоджена електромережа у квартирі та від?єднана від електричного щитка, у всіх приміщеннях квартири відсутні освітлювальні прилади (а. с. 90, т. 1).

Однак, вказаний Акт не містить жодних даних у який період та ким було здійснено пошкодження квартири, демонтаж техніки та приладів, а також вивіз меблів та побутової техніки із вказаної квартири, а отже останній не може бути належним та достовірним доказом на підтвердження позовних вимог.

Щодо посилання позивача, на те, що під час огляду 27.05.2019 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 , були присутні працівники Печерського УП ГУНП в м. Києві, то суд не бере їх до уваги, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначеного, як і доказів звернення із заявою стосовно даної події до Печерського УП ГУНП в м. Києві.

Інші доводи позивача щодо пошкодження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ґрунтуються виключно на припущеннях позивача та не підтверджуються жодними доказами.

Щодо показів свідка ОСОБА_4 , у яких він зазначає, що саме ОСОБА_2 перевіз із квартири за адресою: АДРЕСА_2 , меблі та побутову техніку, здійснив демонтаж приладів та пошкодив стіни та вікна у квартирі, то суд ставиться до них скептично та вважає за доцільне не брати їх до уваги при вирішенні спору, оскільки останні нічим не підтверджені, а матеріали справи не містять жодних доказів завдання шкоди, а отже вони не знайшли свого документального підтвердження. При цьому, свідок зазначає, що хоч був присутній при вчиненні ОСОБА_2 протиправних дій, однак вказує, що жодних зауважень відповідачу стосовно таких дій не надав, фото- та відео-фіксацію не здійснював, до правоохоронних органів стосовно пошкодження майна не звертався.

Разом з цим, суд зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватись на показах свідка.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виключно поясненнями позивача та показаннями свідка не може доводитися факт завдання позивачу збитків, а також наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача та завданою шкодою.

Доводи позивача не підтверджуються належними та достатніми доказами, а у матеріалах справи відсутні будь-які докази завдання позивачу матеріальної шкоди саме відповідачем.

Щодо доводів відповідача, що саме позивач здавала в оренду квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення підприємницької діяльності, та тільки у неї знаходились від неї ключі, суд не бере до уваги, оскільки останні не входять до предмету доказування у справі, а також ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача та показах свідка ОСОБА_6 .

Щодо долученого позивачем висновку експерта №06-2019/2 за результатами проведення будівельно-технічного оціночно-будівельного дослідження від 18.06.2019 року, суд вважає його не достовірним та не достатнім доказом по справі, оскільки останній не містить жодних даних та доказів на підтвердження факту завдання відповідачем матеріальної шкоди.

Відповідно до вступу до висновку експерта №06-2019/2 за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження від 18.06.2019 року вказано, що 07.06.2019 року до судового експерта Шкребтія В. Г. надійшла заява ОСОБА_1 від 07.06.2019 року щодо проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження.

Проте, в матеріалах справи заява позивача від 07.06.2019 року відсутня, як і додатки, які були надані експерту для проведення експертизи, а дана експертиза не підтверджує вчинення матеріальної шкоди саме відповідачем.

Відповідно до ч. 7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов?язків.

В даному експертному висновку не вказано, що він виготовлений для суду та експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку.

Крім того, як вбачається із даного висновку, позивач надала експерту перелік аналогів вбудованої техніки, сантехнічних виробів, електрофорнітури, освітлювальних приладів, вбудованих меблів, які, як зазначає позивач, було демонтовано відповідачем у 2019 році. Однак із доводів позивача вбачається, що вона не проживає у вказаній квартирі із 2015 року, ключів від квартири позивач немає, у квартирі не перебувала, а отже доводи про наявність у квартирі певної техніки у 2019 році, з огляду на те, що позивач там не перебувала із 2015 року, не можуть бути достовірними та суперечать змісту позову.

Таким чином, з врахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено протиправність дій відповідача, причинний зв?язок між цими діями та спричиненою шкодою.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 4 359 365, 00 грн в якості грошової компенсації у поділі спільного сумісного майна подружжя, то суд вважає дані вимоги безпідставними з огляду на наступне.

Так, позивач зазначає, що у зв?язку з тим, що відповідач намагається продати квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , в якій мав проживати їх спільний син ОСОБА_3 , вважає за необхідне стягнути із відповідача компенсацію з метою покупки для їх сина окремого житла.

Відповідно до договору Дарування квартири від 02.07.2020 року ОСОБА_2 подарував квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , їхньому спільному сину ОСОБА_4 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2020 року власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 .

Вказане підтверджується також самим ОСОБА_4 , який був допитаний у судовому засіданні у якості свідка.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивача.

Крім того, суд наголошує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року, справа №757/40789/16-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль HUMMER, модель: Н2, 2004 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; виділено ОСОБА_2 в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_3 , а отже судом уже вирішено питання поділу спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, відсутні правової підстави для стягнення на користь одного із подружжя грошової компенсації у поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки після ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року у справі №757/40789/16-ц, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , втратила статус спільного сумісного майна подружжя, та право власності за нею було визнано за ОСОБА_2 , який у подальшому розпорядився своєю власністю - подарував вказану кватиру сину ОСОБА_10 .

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

В силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, у п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Так, 06.08.2024 року представником відповідача подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у якій представник відповідача просить продовжити строк надання доказів сплати судовий витрат пов?язаних із наданням правничої допомоги протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, з врахування заяви представника відповідача, суд вважає за необхідне встановити відповідачу, його представнику строк для надання доказів сплати судовий витрат пов?язаних із наданням правничої допомоги протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, а розподіл судовий витрат, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу вирішити шляхом ухвалення додаткового рішення у разі надходження від відповідача, його представника відповідної заяви у межах встановленого строку.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір позивачу не відшкодовується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 1166, 1192 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 102, 137, 141, 174, 258-259, 268, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 02.01.2025 року.

Суддя Г.О. Матійчук