КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 357/11776/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року, постановлену у складі судді Цуранова А.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , інтереси якого представляє його законний представник ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У серпні 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просять суд зобов`язати відповідача ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_6 :

1) усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його власністю, шляхом демонтажу за власний рахунок бетонної та металевої огорожі, яка знаходиться по периметру земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0045, за адресою: АДРЕСА_1 , та розташована на ділянках з кадастровими номерами: :06:007:0046, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0027, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні її власністю, шляхом демонтажу за власний рахунок бетонної та металевої огорожі, яка знаходиться по периметру земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0045, за адресою: АДРЕСА_1 , та розташована на ділянках з кадастровими номерами: :06:007:0046, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0027, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні її власністю, шляхом демонтажу за власний рахунок бетонної та металевої огорожі, яка знаходиться по периметру земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0045, за адресою: АДРЕСА_1 , та розташована на ділянках з кадастровими номерами: :06:007:0046, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0027, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його власністю а саме: земельними ділянками з кадастровими номерами: :06:007:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 ; :06:007:0027, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_1 ;

5) не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні її власністю а саме: земельними ділянками з кадастровими номерами: :06:007:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 ; :06:007:0027, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_1 ;

6) не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні її власністю а саме: земельними ділянками з кадастровими номерами: :06:007:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 ; :06:007:0027, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 ; :06:007:0026, за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; :06:007:0028, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_1 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

В обґрунтування ухвали суд першої інстанції зазначив, щопозивачами не надано належних доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі за кожну з пред`явлених ними вимог немайнового характеру.

За таких обставин, позивачам необхідно надати суду докази сплати судового збору в розмірі 32 702,40 грн. (1211,20 х 30 позовних вимог) - 3 633,60) або надати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням матеріального та процесуального норм права, тому що позовні вимоги позивачів виписані в інший спосіб, ніж постановлений в ухвалі суду першої інстанції про залишення позову без руху, а саме в 2, 3 пунктах.

Зазначає, що відповідно до вимог позовної заяви, позов має немайновий характер, а відтак судовий збір з урахуванням трьох позивачів, які мають право власності суміжними ділянками з відповідачем сплачений з розрахунку 1211,20 х 3 = 3633,60 грн. А також вважає, що кількісний склад майна, а саме по аналогії розрахунку суду першої інстанції позов становить 30 вимог, не може бути підставою для збільшення розміру сплати судового збору, оскільки відповідач порушує право на користування земельними ділянками, які належать одному власнику, а тому посилання першої інстанції на кількісний підхід розрахунку судового збору від кількості майна, вважає незаконним та необґрунтованим.

Сторони в судове засідання не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачів просив розглянути апеляційну скаргу без їх участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та вимоги поданої апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю, як помилково відкрите з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», § 47).

До того ж ЄСПЛ указав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», § 53, 55).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11 рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення).

За положеннями частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Положеннями частини першої статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат (пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 607/23244/21 (провадження № 14-116цс22) зроблено висновок, що «у справі № 638/17815/17-ц касаційний суд вважав, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху в частині розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору підлягає касаційному оскарженню; у справах № 583/2674/18 та № 160/6742/20 касаційний суд вважав, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху щодо розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору не підлягає касаційному оскарженню окремо від рішення суду. Так як висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладені у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 638/17815/17-ц (провадження № 61-10702св18) щодо застосування пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України про можливість оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, в частині розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору, суперечать наведеним вище висновкам про неможливість оскарження такої ухвали суду, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що від них слід відступити та сформулювати наступний висновок.

А саме, застосовуючи пункт 10 частини першої статті 294 КАС України, який за змістом є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України щодо можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви (заяви) без руху в частині визначення розміру судових витрат окремо від рішення суду, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення.

Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Також не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. В такому випадку заявник може реалізувати своє право на апеляційне оскарження такого судового рішення шляхом включення заперечень на нього до апеляційної скарги на рішення суду відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України (у випадку постановлення такого рішення місцевим судом)».

У даній справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оскаржили в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 26 серпня 2024 року, якою позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що зі змісту позовної заяви вбачається, що остання містить тридцять вимог немайнового характеру : зобов`язати відповідача усунути перешкоди трьом позивачам щодо п`яти земельних ділянок (шляхом демонтажу) та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди трьом позивачам щодо п`яти земельних ділянок. Разом з цим, представником позивачів надано квитанцію про сплату судового збору лише в розмірі 3 633,60 грн. Таким чином, позивачами не надано належних доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі за кожну з пред`явлених ними вимог немайнового характеру. За таких обставин, позивачам необхідно надати суду докази сплати судового збору в розмірі 32 702,40 грн. (1 211,20х30) - 3 633,60) або надати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Таким чином, оскільки у вказаній ухвалі від 26 серпня 2024 року суд першої інстанції встановлює розмір судового збору, який позивачі мають сплатити при зверненні до суду, та порядок його обчислення, зазначена ухвала суду не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду й окремо від цього рішення, а тому апеляційна скарга позивачів не підлягала прийняттю до провадження суду апеляційної інстанції.

Постановою від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) Велика Палата Верховного Суду закрила касаційне провадження на підставі статті 396 ЦПК України та сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі помилкового прийняття касаційної скарги до провадження суду касаційної інстанції касаційне провадження у справі належить закрити.

Вказаний правовий висновок підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли у цій справі, з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України.

Отже, зважаючи на те, що Київський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , інтереси якого представляє його законний представник ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, зобов`язання вчинити дії - слід закрити як помилково відкрите.

Керуючись ст. ст. 268, 353, 358, 381 - 383 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , інтереси якого представляє його законний представник ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, зобов`язання вчинити дії - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.