печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року суддя Печерського районного суду м. Києва Підпалий В.В. перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності поширеної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року адвокат Кузьміна К.О. діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва зі заявою про встановлення факту недостовірності поширеної інформації.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 20.12.2023 року скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2023 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Литвинової І.В. від 24.01.2024 року заявлено самовідвід від розгляду справи за заявою ОСОБА_1 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2024 року головуючим суддею визначено суддю Підпалого В.В.

Дослідивши матеріали заяви на предмет відповідності нормам Цивільного процесуального кодексу України, які регулюють порядок дотримання заявником вимог щодо подачі та форми заяви в порядку окремого провадження суддя дійшов висновку про залишення заяви про встановлення факту народження дитини без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

За загальними правилами заява про встановлення фактів, що має юридичне значення має відповідати нормами статей 175 та 177 ЦПК України, якими регламентовано вимоги до форми і змісту позовної заяви.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 175ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява, серед іншого, повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи)захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів-зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 10 Конституції України,державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно частини другої статті 2 ЦПК України,суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст. 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій статус суддів», судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

У рішенні від 14.12.1999 у справі № 10-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації, тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).

Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2008 від 22.04.2008 у справі № 1-18/2008 встановлено, що відповідно до статті 124 Конституції України, Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15.05.2003 N 802-IV.

Разом з тим, забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду.

Як наведено вище, положення ст. 9 ЦПК визначають те, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, а учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача.

Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Отже, учасники судового процесу які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють (зокрема за допомогою перекладача), проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою (постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року справа № 344/14679/20, провадження № 61-17545св20).

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги положення статті 9 Цивільного процесуального кодексу України та частини 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд приходить висновку, що заява про встановлення факту в порядку окремого провадження повинна бути викладена державною (українською) мовою.

У постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що українська мова як засіб спілкування й інтелектуального вираження відображає самобутність багатомільйонного українського народу і є основою його духовності й історичної пам`яті. Повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та єдності України. У такому сенсі державна мова є складовою конституційного ладу та конституційною цінністю.

Державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом (стаття 10 Конституції України).

Подана заява (зокрема практично уся її прохальна частина) викладена не державною мовою, а тому для усунення недоліків поданої заяви стороні заявника необхідно подати до суду заяву складену українською мовою. Залишення без руху заяви з наведених підстав не позбавляє її автора права подачі суду документів у оригіналі з долученням відповідного перекладу.

Також суд звертає увагу заявника на вимоги Закону України «Про інформацію», відповідно до яких ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Задля оцінки поширеної інформації, заявнику урахуванням характеру використання мовно-стилістичних засобів, потрібно надати докази дослідження інформації на предмет: чи містять висловлювання фактичні дані, чи містять вживання гіпербол, алегорій, сатири, що свідчитиме про оціночні судження.

Крім того, зі змісту заяви вбачається, що заяву мотивовано тим, що встановити автора поширеної інформації та володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайту: http://myrotvorets.center у мережі Інтернет, ні хто є реєстратором доменного імені, ні хто є отримувачем послуг хостингу щодо розміщення програмного забезпечення веб-сайту на спеціалізованому веб-сервері та забезпечення послуги доступу до нього з мережі Інтернет, тобто невідомі особи, які можуть розглядатися як власники веб-сайту та потенційні відповідачі, та відповідно ідентифікація таких осіб є неможливою. Тому відповідно до пункту 3 частини четвертої ст. 277 ЦПК України, заінтересована особа, право якої порушено, заяву подала у порядку ст. 293 ЦПК України.

У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 (пункт 12), належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, згідно з роз`ясненнями Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вжиття можливих та передбачених ЦПК України заходів витребування у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, згідно з роз`ясненнями Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1.

Таким чином, для усунення недоліків заявнику необхідно надати суду докази вжиття передбачених положеннями ЦПК України заходів витребування у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, згідно з роз`ясненнями Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

Вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки, та як встановлені факти будуть реалізовані. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд перевіряє коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Разом з тим, зі змісту заяви вбачається відсутність мети встановлення юридичного факту.

З огляду на викладене для усунення недоліків заявнику необхідно чітко визначити мету встановлення юридичного факту та відобразити її у заяві про усунення недоліків.

Слід також зазначити, що як вбачається з матеріалів справи 19.09.2023 року супровідним листом за підписом судді на адресу заявника - ОСОБА_1 , зокрема, направлено заяву про встановлення факту з додатками.

Разом з тим, ані в ході апеляційного розгляду, ані після надходження матеріалів до суду першої інстанції стороною заявника не долучено до матеріалів даної цивільної справи оригіналу заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності поширеної інформації та усіх додатків до неї.

З огляду на викладене для усунення недоліків заявнику необхідно надати суду оригінал заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності поширеної інформації та усіх додатків до неї одержаних судом 11.09.2023 року та зареєстрованих за Вх. № 124623.

З огляду на вищезазначене, вказані обставини є перешкодою для відкриття провадження у справі, а заява про встановлення факту народження не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, а тому відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України її слід залишити без руху з вказаних вище підстав та надати заявникам строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали шляхом подання до суду заяви з урахуванням недоліків викладених у тексті даної ухвали.

В разі невиконання вимог ухвали суду, заява, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України буде вважатися неподаною і повернута заявникам.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 175-177, 185, 294, 353 ЦПК України суддя, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності поширеної інформації, - залишити без руху.

Роз`яснити заявнику, можливість усунути виявлені недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Підпалий