КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3868/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича та представника ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова Віталія Валерійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року у цивільній справі за позовом виконувача обов`язків керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Клавдіївське лісове господарство», Державне агентство лісових ресурсів про усунення перешкод користування майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію прав власності, повернення земельної ділянки,

встановив:

у грудні 2021 року виконувач обов`язків керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області Турбар А.В. звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :03:006:5060, площею 0,1050 га, яка розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області), шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держземагентства у Київській області № КИ/:03:006/00012423 від 17 січня 2014 року про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер :03:006:5060) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району) Київської області;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду, площею 0,1050 га, яка розташована в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанського району) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.07.2020 за індексним номером 53069383 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5060,

площею 0,1050 га, для індивідуального садівництва, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час - Бучанського району Київської області);

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :03:006:5060 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що Бучанською окружною прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факти порушення вимог земельного та лісового законодавства, допущених під час відведення земельної ділянки, яка знаходиться в межах Горенської сільської ради, у приватну власність фізичної особи за рахунок земель лісового фонду. Так, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 5 від 14.01.2015 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» Головне управління Держгеокадастру у Київській області є правонаступником Головного управління Держземагентства у Київській області) №КИ/:03:006/00012423 від 17 січня 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , загальною площею 0, 1050 га (кадастровийномер :03:006:5060) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району), нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 4491,44грн.

Прокурор зазначав, що державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Лещук А.О. прийнято рішення від 21 лютого 2014 року № 11089309 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:5060, площею 0,1050 га, для ведення індивідуального садівництва (номер об`єкта нерухомого майна 24), яку той в подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2429 від 16 грудня 2014 року відчужив на користь ОСОБА_3 . У подальшому спірна земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2429 від 24 грудня 2014 року була відчужена на користь ОСОБА_4 , яка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1163 від 04 травня 2016 року відчужила її ОСОБА_5 , який на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1193 від 10 липня 2020 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , яка і є її останньою власницею. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коби Н.В. від 10 липня 2020 № 53069383 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку (номер запису про право власності: 37264816, дата державної реєстрації: 10 липня 2020 року).

Прокурор стверджував, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № КИ/:03:006/00012423 від 17 січня 2014 року та подальша реєстрація права власності на спірну земельну ділянку прийняті з порушенням норм земельного та лісового законодавства, оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, у зв`язку з чим наказ органу виконавчої влади підлягає визнанню недійсним, рішення про державну реєстрацію - скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність.

Прокурор посилався на те, що за інформацією державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» № 186 від 18 липня 2019 року та № 130 від 14 червня

2021 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 16 Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС» згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування: проектом організації і розвитку лісового господарства 1993 року, 2003 року, 2014 року, в тому числі пояснювальною запискою, протоколом другої лісовпорядної наради та викопіюванням з планшету № 1, 2003 та 2014 років. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 5 грудня 2019 року № 701 та від 20 жовтня 2021 року № 890 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 53 і його таксаційних виділів Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:5060 розташована в межах земель Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС», що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель державного лісового фонду.

Прокурор зазначав, що вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств для нелісогосподарських потреб відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, однак згідно листа Кабінету Міністрів України від 6 травня 2021 року № 14698/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність спірної земельної з кадастровим номером :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, не приймалося.

Прокурор зазначав, що Бучанською окружною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації направлено лист №762 ви-21 від 29 квітня 2021 року, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення вказаної земельної ділянки лісового фонду, запропоновано вжити заходи реагування для усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку, однак, на даний лист Київською обласною державною адміністрацією відповідь надана лише 16 липня 2021 року за № 443, згідно якої заходи щодо повернення спірної земельної ділянки, як на момент надання відповіді, так і до часу пред`явлення прокуратурою цієї позовної заяви адміністрацією не вживалися, не дивлячись на те, що Бучанською окружною прокуратурою Київську обласну державну адміністрацію повідомлено про незаконне вибуття лісової ділянки.

Позивач зазначав, що сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями лісового фонду, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з позовом, що відповідає нормам цивільного законодавства і практиці Європейського суду з прав людини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрання прокурором неналежного способу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не надав оцінку законності відведення спірної земельної ділянки у приватну власність фізичної особи за рахунок земель лісогосподарського призначення.

Прокурор посилається на те, що зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, які відведено у приватну власність фізичних осіб з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння, слід розглядати, як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння, тобто власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа, а відтак його право власності презюмується та не припиняється із втратою майна, а також підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника майна.

Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні державного підприємства «Київська лісова науково - дослідна станція», уповноваженим державним органом жодних рішень про її вилучення з постійного користування і зміну цільового призначення не приймалось, а відтак прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор зазначає, що матеріали справи свідчать про неможливість виникнення у відповідача права приватної власності на спірну земельну ділянку, оскільки вона перебуває у постійному користуванні державного підприємства та не відповідає ознакам, з якими законодавець пов`язує можливість набуття права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення в порядку ст. 56 Земельного кодексу України та ст. 12 Лісового кодексу України, з огляду на що порушене право держави має бути захищено у спосіб визначений ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки, а не шляхом її витребування на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, як вказав суд першої інстанції.

Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, прокурор зазначає, що критерієм розмежування між негаторним та віндикаційним позовами є доведеність неможливості виникнення у громадянина або юридичної особи права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а відтак позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, поки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В.В. просить рішення суду змінити в мотивувальній частині, виклавши її в межах доводів цієї апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які недоведені позивачем та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а також порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Представник відповідачки зазначає, що погоджується із висновком суду про обрання прокурором неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, однак не погоджується з тим, що розмежування віндикаційного та негаторного позовів залежить саме від цільового призначення земельної ділянки.

Представник відповідачки вважає, що держава розпорядилась спірною земельною ділянкою за своєю волею, в результаті чого вона належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі двох факторів: нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 10 липня 2020 року та державної реєстрації права власності, а отже держава не тільки втратила право володіння майном як учасник цивільних відносин, а й погодила набуття права власності добросовісними набувачами.

Представник відповідачки вважає, що будь-які припущення щодо невстановленого цільового призначення спірної земельної ділянки не можуть впливати на визначення належного способу захисту, яким у правовідносинах, що склались, є віндикаційний позов.

Представник відповідачки, посилаючись на витяг з ДЗК № НВ-022 від 25 січня 2022 року та копії матеріалів проекту землеустрою, які затверджені наказом ГУ Держземагенства у Київській області від 17 січня 2014 року, зазначав, що держава зареєструвала (сформувала) спірну земельну ділянку 11 січня 2014 року за рахунок земель сільськогосподарського призначення та станом на 25 січня 2022 року спірна ділянка має категорію «Землі сільськогосподарського призначення» та вид використання «для індивідуального садівництва», тому є доведеним правовий статус спірної земельної ділянки, як землі сільськогосподарського призначення, в той же час суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні даний факт проігнорував, не навівши мотивів відхилення доводів відповідачки.

Також представник відповідачки стверджує, що доказування прокурора побудоване на припущеннях про належність спірної земельної ділянки до «лісового фонду», оскільки ним не надано ні відповідне рішення органу державної влади, ні документацію із землеустрою, яка підлягала обов`язковому затвердженню органами державної влади та була підставою для винесення такого рішення.

Крім цього представник відповідачки зазначає про безпідставність застосування до спірних правовідносин положень п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, у якому міститься зобов`язання держави перед державними підприємствами визнавати право постійного користування на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, однак такі норми-зобов`язання, а також факт їх порушення самою державою, не можуть зумовлювати негативні наслідки для інших учасників цивільних відносин.

Представник відповідачки також вважає, що прокурором було надано нечинні матеріали лісовпорядкування, оскільки Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не має статусу центрального органу виконавчої влади, а відтак не мало повноважень на затвердження матеріалів лісовпорядкування за 2014 - 2015 роки у встановленому Лісовим кодексом України порядку. Крім цього, саме затвердження цих матеріалів було реалізовано наказом № 93 від 26 липня 2019 року, тобто через чотири з половиною роки після виникнення спірних правовідносин у січні 2014 року.

Представник відповідачки також вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що особа мала б проявити розумну обачність та могла і повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою, а відтак її дії можуть свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору.

Представник відповідачки зазначає, що предметом доказування у цій справі не може бути добросовісність набувача, оскільки прокурор у своїх доводах стверджує, що Київська обласна державна адміністрація не втратила володіння, а відтак відповідачка не є набувачем спірної земельної ділянки, а чинить перешкоди у користуванні і розпорядженні майном. Крім того вказує, що закон не передбачає обов`язку громадянина ігнорувати рішення органів державної влади, відомості з державних реєстрів та проводити розслідування всіх фактичних обставин та нести відповідальність за потенційні помилки та припущення агентів держави. Більше того, представник відповідачки вважає, що категорія земельної ділянки є правовим режимом а не сукупністю ознак, оскільки сам по собі факт заліснення земельної ділянки не свідчить про належність її до лісового фонду.

Крім цього представник відповідачки вважає, що Київська обласна державна

адміністрація не є органом, який держава уповноважила захищати її інтереси у спірних правовідносинах, оскільки хоч вона і наділена повноваженнями приймати рішення про передачу земель у власність і користування, однак повноваження з розпорядження землями, а також моніторинг та реагування на правопорушення, покладено на інший орган - Держгеокадастр, до якого і мав звертатись прокурор у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином представник відповідачки стверджує, що подання позову із зазначенням органу, який очевидно не наділений функціями захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, також свідчить про не доведення прокурором підстав для представництва та зумовлює повернення позовної заяви в порядку п. 4. ч. 4 ст. 185 ЦПК України на будь-якій стадії судового процесу.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурора представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В.В. просить у її задоволенні відмовити, посилаючись на необґрунтованість доводів прокурора стосовно належності обраного ним способу захисту.

Представник відповідачки стверджує, що поданий позов не можна вважати негаторним, оскільки його прохальна частина містить три окремі позовні вимоги. Зокрема прокурор просить скасувати рішення (наказ) державного органу від 17 січня 2014 року, однак такий спосіб захисту не належить до вимог про усунення перешкод у користуванні майном і на таку вимогу поширюється позовна давність, про наслідки пропуску якої заявляла відповідачка. Те саме, на думку представника відповідачки, відноситься і до позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 . Стосовно позовної вимоги про «припинення» права власності, представник відповідача зазначає, що це також не є негаторним позовом і взагалі належним способом захисту.

Стосовно позовної вимоги про повернення земельної ділянки, з посиланням на статтю 391 ЦК України, представник відповідачки стверджує, що негаторний позов є неналежним способом захисту у спірних правовідносинах, оскільки матеріалами справи підтверджено, що саме відповідачка є власницею спірної земельної ділянки, а стаття 391 ЦК України, на яку посилається позивач, не регулює питання припинення права власності.

Представник відповідачки вважає маніпулятивним твердження прокурора про те, що спірна земельна ділянка належить до земельних ділянок лісогосподарського призначення, оскільки прокурором не надано доказів зворотного. Більше того, держава, своїм рішенням від 17 січня 2014 року, віднесла вказану земельну ділянку до земель сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва в порядку передбаченому законом, а відповідачка через шість з половиною років після цього рішення придбала спірну земельну ділянку та здійснила державну реєстрацію права власності у встановленому законом порядку.

Київська обласна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2 , ДП «Клавдіївське лісове господарство», яке є правонаступником державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція», Державне агентство лісових ресурсів, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.200, 202, 203-205, 221 т.3), у судове засідання своїх представників не направили, повістка, направлена на поштову адресу ОСОБА_2 за місцем його реєстрації, повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до положень статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи, представник Київської обласної державної адміністрації Гераймович Д.Я. 4 вересня 2024 року направив до апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурора

Федоренка О.П., який доводи своєї апеляційної скарги підтримав, проти задоволення апеляційної скарги представника відповідачки заперечував, представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова В.В., який свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу прокурора, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 5 від 14.01.2015 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» Головне управління Держгеокадастру у Київській області - є правонаступником Головного управління Держземагентства у Київській області)№ КИ/:03:006/00012423 від 17 січня 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер: :03:006:5060), для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на даний час Бучанського району), нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 4 491,44грн (с.с.38 т.1).

Державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Лещук А.О. прийнято рішення від 21 лютого 2014 року № 11089309 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:006:5060, площею 0,1050 га, для ведення індивідуального садівництва (номер об`єкта нерухомого майна: 24). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2429 від 16 грудня 2014 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером: :03:006:5060, площею 0,1050 га, для ведення індивідуального садівництва на користь ОСОБА_3 (с.с.39-45 т.1), який на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2429 від 24 грудня 2014 року відчужив земельну ділянку ОСОБА_4 (с.с.213-215 т.1).

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1163 від 4 травня 2016 року ОСОБА_4 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_5 (с.с.216-219 т.1), який на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1193 від 10 липня 2020 року відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 (с.с.220-223 т.1).

Відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коби Н.В. від 10 липня 2020 року № 53069383 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, що розташована на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, для ведення індивідуального садівництва (номер запису про право власності: 37264816, дата державної реєстрації: 10 липня 2020 року) (с.с.39-45 т.1).

Згідно листа ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» № 186 від 18 липня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером: :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 16 Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС», згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (с.с.52-61 т.1).

Відповідно до листів Українського державного проектного лісовпорядного об`єднання «Укрдержліспроект» від 5 грудня 2019 року № 701 та від 20 жовтня 2021 року № 890 та доданими до них фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними до неї межами кварталу № 53 і його таксаційних виділів Першотравневого лісництва ДП «ЛНДС» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером: :03:006:5060, розташована в межах земель Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС» (с.с.46-48, 49-51 т.1).

Згідно листа Кабінету Міністрів України від 6 травня 2021 року № 14698/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення з державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером: :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, не приймалось (с.с.206 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відносилася до земель лісового фонду, тому прокурор, звернувшись до суду з негаторним позовом, обрав неналежний спосіб захисту порушених прав держави, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України)).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

В матеріалах справи наявні письмові докази, а саме належні картографічні

матеріали, які свідчать про те, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду і перебувала в користуванні в державного підприємства з відповідним цільовим призначенням.

Як було встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим номером: :03:006:5060, загальною площею 0,1050 га, розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 16 Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС», згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Під час судового розгляду вказані обставини не були спростовані відповідачем, а відтак колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що спірна земельна ділянка до передачі її у власність фізичній особі належала до лісового фонду та перебувала у користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».

Посилання представника відповідачки на те, що доказування прокурора побудоване на припущеннях про належність спірної земельної ділянки до «лісового фонду», оскільки ним не надано ні відповідне рішення органу державної влади, ні документацію із землеустрою, яка підлягала обов`язковому затвердженню органами державної влади та була підставою для винесення такого рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують наявність права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тому, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 907/459/17, від 19.06.2019 у справ № 911/604/18, від 21.04.2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 07.04.2021 у справі № 367/3877/15-ц, від 01.03.2018 у справі № 910/19932/16, від 08.02.2018 у справі № 910/9256/16, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Крім того, з 10.07.2022 набув чинності Закон України від 20.06.2022 № 2321-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів", відповідно до якого пункт 5 Розділу VІІІ "Прикінцеві положення" ЛК України викладено у такій редакції: "… До здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування".

Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова В.В. про те, що держава розпорядилась спірною земельною ділянкою за своєю волею та зареєструвала (сформувала) спірну земельну ділянку 11 січня 2014 року за рахунок земель сільськогосподарського призначення та станом на 25 січня 2022 року спірна ділянка має

категорію «Землі сільськогосподарського призначення» та вид використання «для індивідуального садівництва», тому є доведеним правовий статус спірної земельної ділянки, як землі сільськогосподарського призначення, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Частинами першою, другою статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням

органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У частинах п`ятій статті 149 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ліси для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Матеріали справи не містять доказів, що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відбулася у порядку, визначеному законодавством, а постійний користувач земельної ділянки державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція», правонаступником якого є державне підприємство «Клавдіївське лісове господарство», надало згоду на вилучення земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки, що Київська обласна державна адміністрація не є органом, який держава уповноважила захищати її інтереси у спірних правовідносинах, а в прокурора були відсутні підстави для здійснення представництва у даній справі, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Частина 1 статті 149 ЗК України передбачає, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб на даний час покладено на обласні державні адміністрації, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, тому Київська обласна державна адміністрація є належним позивачем у даному спорі.

Колегія суддів вважає доводи прокурора про обрання ним належного способу захисту у даному спорі є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,

невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відносилася до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», вибула із володіння підприємства незаконно, тому просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, повернути спірну земельну ділянку на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

При цьому прокурор вважав, що саме негаторний позов є належним способом

захисту порушеного права держави.

Разом з цим, прокурор не врахував сталу позицію Верховного Суду у аналогічних справах.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника -

позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц , від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц і № 488/6211/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 1 травня 2024 року у справі № 369/2869/22, від 03 липня 2024 року у справі № 369/4575/22.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку.

Доводи представника відповідачки, що суд першої інстанції прийшов до висновку про недобросовісність дій ОСОБА_1 при придбанні спірної земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення суду не містить висновків про те, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що добросовісність ОСОБА_1 , як набувачки спірної земельної ділянки, підлягає оцінці у разі порушення питання про витребування земельної ділянки з її володіння.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, прокурору не відшкодовується сплачений за її подання судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича та представника ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова Віталія Валерійовича залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук