Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/888/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12.11.2024смт. Доманівка
Доманівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючої судді Кривенко О.В.,
за участю секретаря: Маташнюк О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Доманівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: загальною площею 27,2 кв.м, житловою площею - 20,0 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: Б1- сарай, В1 - сарай, 2,3 огорожа та №1 - споруда.
Позов обґрунтовано тим, що 18 січня 2021 року позивачка ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .
Будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 20 березня 2005 року.
Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угоди ніде не реєструвався. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_2 передала ключі від будинку позивачці, а також власноруч написала розписку про тримання від ОСОБА_1 105 000 грн. в рахунок продажу будинку по АДРЕСА_1 .
Натомість позивачка отримала технічну документацію на будинок та ключі від замків.
Нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу будинку сторони мали протягом січня 2021 року.
Проте, відвідати нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу в письмовій формі та його нотаріального посвідчення виявилось неможливим, оскільки ОСОБА_2 виїхала в російську федерацію та в Україну повертатися не буде.
Нотаріальне посвідчення зазначеного договру купівлі-продажу не відбулося. Зазначені дії як зі сторони позивача, так і зі сторони продавця свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків та у повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу.
Проте у зв`язку із переїздом продавця ОСОБА_2 до російської федерації позивач ОСОБА_1 остаточно втратила можливість нотаріально посвідчити правочин.
А тому позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Доманівського районного суду Миколаївської області від 01 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, представник ОСОБА_4 надала суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначила, що відповідач своїми діями до даного часу перешкоджає нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу житлового будинку, відмовляючись приїздити на Україну.
У судове засідання, як і в попередні призначені судові засідання, відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила , відзиву не подала.
У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку, виданого приватним нотаріусом Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області 20 березня 2005 року за р.№ 424, ОСОБА_2 отримала в подарунок житловий будинок за АДРЕСА_1 . Згідно рішення виконкому Доманівської селищної радив подальшому вирішено іменувати Первомайська, 7
На земельній ділянці розташовано: один каміний/лампадний житловий будинок, на плані земельної ділянки літ.А1, житловою площею - 20,0 кв.м., загальною площею - 27,2 кв.м. та до нього примикають: сарай лампачний літ.Б1, сарай цегляний літ. В1, вбиральня дерев`яна літ.Г1, огорожа 2,3 та споруда №1.
Дана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21542403 від 13.05.2014 року.
Згідно копії Витягу про державну реєстрацію прав №36026478 від 29.10.2012 р. встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №424 від 20.03.2005 р.
Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.05.2014 р. ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка 0,0785 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 .
За даними технічного паспорту, виданого КП « Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок складається за адресою буд. АДРЕСА_1 із: земельної ділянки літ.А1, житловою площею - 20,0 кв.м., загальною площею - 27,2 кв.м. та до нього примикають: сарай лампачний літ.Б1, сарай цегляний літ. В1, вбиральня дерев`яна літ.Г1, огорожа 2,3 та споруда №1, технічний паспорт виготовлений на ім`я ОСОБА_2 29 жовтня 2012 р.
18 січня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали усну угоду щодо купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, на підтвердження чого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 обумовлену суму грошових коштів - 105 000 грн., отримавши від неї документи на будинок, технічний паспорт та ключі від будинку, про що ОСОБА_2 надала розписку .
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 18 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в нотаріальному порядку не посвідчувався.
Згідно інформації наданої Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська
№501 №25.03.2024 р. встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 05.02.2013 року і знята з реєстраційного обліку 22.01.2021 року та на території Южноукраїнської міської територіальної громади не зареєстрована.
Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 позбавлена можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу будинку і тому змушена звернутися до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов суд виходить з такого.
Як передбачає ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавленні особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів.
Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін ( ч.1 ст. 209 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
У відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання
договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.
Однак, 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно якої договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 567 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».
Таким чином, положення ст. 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.
Також, відповідно до приписів п. 13 Постанови ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, при розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 фактично володіє придбаним будинком та користується, оскільки мешкає в ньому, сплачує вартість комунальних послуг та утримує будинок в належному стані.
Відповідач ОСОБА_2 добровільно віддала договір дарування на житловий будинок, витяг про державну реєстрацію прав, свідоцтво про право власності та технічний паспорт на нього.
Також між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була складена письмова розписка як договір купівлі-продажу, згідно якої позивач сплатила відповідачеві 105 000 грн. в рахунок придбання вищезазначеного будинку, а відповідач передала будинок у користування (власність) позивача.
Відповідач на даний час виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, отримавши там громадянство, відмовляється приїздити на Україну для належного вчинення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, ніяких претензій до позивача не має.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що під час фактичного укладення договору купівлі-продажу будинку мало місце волевиявлення сторін договору, які дійшли згоди щодо всіх істотних умов (предмета договору, його ціни), також мало місце фактичне повне виконання умов договору з обох сторін, що в свою чергу, є підтвердженням того, що його укладення відповідало їх волевиявленню. З моменту сплати позивачем грошових коштів, відповідач фактично передав їй в користування та розпорядження вищевказаний об`єкт нерухомого майна.
А тому, позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами.
Питання щодо стягнення з відповідача суми судових витрат позивачем не порушувалося.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12,13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: загальною площею - 27,2 кв.м. та до нього примикають: сарай лампачний літ.Б1, сарай цегляний літ. В1, вбиральня дерев`яна літ.Г1, огорожа 2,3 та споруда №1.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його ухвалення, якщо протягом цього строку не буде подана заява про його перегляд відповідачем або апеляційна скарга позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги у 30-денний строк: позивачем з дня проголошення рішення; відповідачем у той же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Доманівського районного суду Миколаївської області О. В. Кривенко