КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5860/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року (суддя Сальникова Н.М.) в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 13 листопада 2012 року № 145-Ф/2012 у розмірі 2 831 598,97грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 145-Ф/2012, за умовами якого банк надав позичальнику кредит: з 13 листопада 2012 року по 19 травня 2013 року у розмірі 2 481 564,71грн; з 20 травня 2013 року по 11 грудня 2026 року у розмірі 2 565 521,48грн. Відповідно до п. 1.4.1. цього кредитного договору, кредит надавався на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору від 20 грудня 2005 року № 320, укладеного між банком та позичальником. За користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлювалась у розмірі 14 % річних, за користування кредитним коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлювалась у розмірі 19 % річних. Згідно п. 4.1.1 вказаного кредитного договору, банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та рахунок № НОМЕР_2 для внесення планових платежів по кредиту, дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитними коштами, передбачених цим договором.

Позивач зазначав, що належним чином виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, однак позичальник порушив строки повернення кредиту та процентів по кредиту, що встановлені договором, у зв`язку з чим в нього утворилась заборгованість, яка станом на 15 червня 2015 року становила 2 831 598,97грн та складалась із: заборгованості по кредиту (строковій) - 2 172 046,48грн; заборгованості по кредиту (простроченій) - 204 607грн; заборгованість по процентам (поточна) - 177 695,02грн; заборгованість по процентам (прострочена) - 277 250,47грн.

Також позивач посилався на те, що в забезпечення виконання зобов`язань за

кредитним договором між банком, позичальником та поручителем - ОСОБА_1 був укладений договір поруки від 13 листопада 2012 року № 145-Ф/2012-Р, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 145-Ф/2012 від 13 листопада 2012 року солідарно з позичальником.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року позов задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» заборгованість за договором № 145-Ф/2012 станом на 15 червня 2015 року у сумі 2 831 598,97грн, а також понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачка посилається на те, що вона не була належним чином повідомленою про дату та час судового розгляду, повісток не отримувала, а відтак була позбавлена можливості здійснювати ефективний захист своїх прав та інтересів.

Відповідачка зазначає, що оскаржуване заочне рішення містить посилання на додаткову угоду, укладену між банком та ОСОБА_2 , згідно якої останньому надався кредит в сумі 2 565 521,48грн на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору від 20 грудня 2005 року № 320 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 14% річних, строком дії по 11 грудня 2026 року. Однак матеріали справи не містять доказів того, що банком дійсно було погашено заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2005 року, а відтак висновок суду першої інстанції про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором є передчасним. Більше того кредитний договір від 20 грудня 2005 року відсутній в матеріалах справи.

Крім того відповідачка посилається на те, що матеріали справи не містять доказів надання банком ОСОБА_2 грошової суми, вказаної у цьому договорі, зокрема заяви про видачу готівки, що також свідчить про недоведеність банком факту належного виконання своїх зобов`язань за договором.

Також відповідачка вважає наведені позивачем штрафні санкції несправедливими, такими, що суперечать принципам розумності та добросовісності, та є наслідком дисбалансу договірних прав.

Відповідачка, посилаючись на положення статті 549 ЦК України, зазначає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Відповідачка також зазначає, що строк кредитного договору, на який посилається банк у позовній заяві, ще не сплив, наявні в матеріалах справи копії претензій їй не направлялися, докази їх направлення в матеріалах справи відсутні, а відтак у позивача ще не виникло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Також відповідачка стверджує, що їй не були надані правила споживчого кредитування, що є порушенням законодавства України, у зв`язку з чим, посилаючись на неодноразово висловлену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, вказує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та

правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Крім цього відповідачка вважає, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки, можна пред`явити у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, а оскільки з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що останній регулярний платіж за кредитним договором було сплачено боржником 11 грудня 2014 року, у той же час позовну заяву з вимогою до неї, як поручителя, було подано 21 серпня 2015 року, тому існують обґрунтовані підстави для відмови у задоволенні позову щонайменше до поручителя, адже банком пропущено шестимісячний строк для звернення до суду з позовом до поручителя.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 також просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на ті ж доводи, які викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

У відзивах на апеляційні скарги представник ПАТ АБ «Укргазбанк» Мала В.В. просить залишити їх без задоволення, а заочне рішення суду без змін., посилаючись на те, що відповідачі належним чином повідомлялись судом про дату та час судового розгляду за адресою реєстрації, що також була вказана у кредитному договорі, проте поштові відправлення повернулись до суду без вручення. Доказів на підтвердження факту повідомлення банку про зміну місця проживання матеріали справи не містять, як і будь-яких інших доказів, які б свідчили про проживання відповідачів за іншою адресою.

Представник позивача вважає безпідставним посилання відповідачів на відсутність в матеріалах справи кредитного договору від 20 грудня 2005 року, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 листопада 2012 року (з урахування додаткової угоди від 20 травня 2013 року).

Також представник позивач вважає необґрунтованими доводи відповідачів про відсутність доказів належного виконання банком умов договору, внаслідок відсутності заяви про видачу готівки, оскільки відповідно до п. 1.5 зазначеного кредитного договору, кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_3 , відкритий у банку.

Крім цього представник позивача, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, зазначає, що можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом, таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Крім цього представник позивача зазначає, що умовами кредитного договору передбачено, що у разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені цим договором строки, суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня переносяться на рахунки простроченої заборгованості. Проценти за користування кредитними коштами нараховуються на суму строкової та простроченої заборгованості за кредитом з дотриманням умов п. 3.6 цього договору. Відповідно до пунктів 1.4.1 - 1.4.2 вказаного кредитного договору за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 14% річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни,

передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 19% річних. Отже доводи відповідачів щодо нарахування банком відсотків на відсотки не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки нарахування відсотків за користування кредитними коштами та нарахування відсотків на прострочену заборгованість за кредитом обумовлено сторонами у кредитному договорі.

Представник позивача також зазначає, що відповідно до п. 8.4 вказаного кредитного договору, детальний розпис загальної вартості платежів по цьому договору, що включають у себе суму планових платежів по поверненню кредиту, процентів, комісії, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначається договором та додатком № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, а відтак позичальник отримав повну інформацію про умови кредитування, що підтверджується його особистим підписом на додатку № 1 до кредитного договору.

Крім цього представник позивача вказує, що розділом V договору поруки передбачено строк дії цього договору, зокрема п. 5.2 встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Відтак, оскільки банк заявив позов в межах визначеного договором поруки трирічного строку, посилання відповідачів на пропуск банком строку пред`явлення у судовому порядку вимоги до поручителя, є безпідставними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів - адвоката Невкритого В.Ю., який підтримав доводи апеляційних скарг, пояснення представника позивача - Астаф`євої І.В. , яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип

рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на перегляд заочного судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право на перегляд заочного рішення.

Згідно норм чинного процесуального права, які діяли на час розгляду справи судом першої інстанції, належним повідомленням сторони про день та час розгляду судової справи, є дотримання вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України.

Частиною 1 статті 74 ЦПК України визначено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Згідно частин 3 та 4 статті 76 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом надсилалися повістки про виклик у судове засідання, проте поштові відправлення повернулися до суду за закінченням терміну зберігання без вручення адресатам, що не свідчить про відмову відповідачів від одержання повістки чи про їх незнаходження за адресою місця реєстрації(т. 1, с.с.81-84, 89-92).

Отже, відповідачі не були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції, обґрунтовують свої апеляційні скарги такою підставою, тому заочне рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що 13 листопада 2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №145-Ф/2012, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 2 481 564,71грн зі сплатою процентів за

користування кредитом у розмірі 14,0% річних до 19 травня 2013 року.

Цільове використання кредиту - погашення кредитної заборгованості за раніше укладеним між цими ж сторонами кредитним договором від 20 грудня 2005 року №320.

20 травня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду, згідно якої відповідачу надавався кредит в сумі 2 565 521,48грн на погашення кредитної заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором від 20 грудня 2005 року №320 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,0% річних зі строком дії до 11 грудня 2026 року.

Тобто сторони збільшили суму отриманого позичальником кредиту та продовжили строк дії договору до 11 грудня 2026 року.

На забезпечення виконання кредитного договору №145-Ф/2012 та додаткової угоди з поручителем ОСОБА_1 був укладений договір поруки №145-Ф/2012-Р від 13 листопада 2012 року (з урахуванням додаткової угоди від 20 травня 2013 року №1). Відповідно до умов цього договору поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 145-Ф/2012.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 15 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №145-Ф/2012становила 2 831 598,97грн та складалась із: заборгованості по кредиту (строковій) - 2 172 046,48грн; заборгованості по кредиту (простроченій) - 204 607грн; заборгованість по процентам (поточна) - 177 695,02грн; заборгованість по процентам (прострочена) - 277 250,47грн.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за договором.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом установлено, що банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачеві кредит в обумовленому сторонами розмірі.

Доводи апеляційних скарг про те, що в матеріалах справи відсутні заяви про видачу готівки, що свідчить про не надання банком належних доказів видачі позичальнику кредитних коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки умовами договору (пункт 1.5) було передбачено, що кредит надається шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_3 для погашення заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2005 року №320.

При цьому відсутність у справі зазначеного кредитного договору не має правового значення, оскільки предметом цього спору є стягнення заборгованості за договором №145-Ф/2012.

До позовної заяви банк надав виписку з особового рахунку позичальника, яка підтверджує зарахування на вказаний поточний рахунок позичальника суми кредиту.

За таких обставин безпідставними є і доводи апеляційних скарг про те, що банк не підтвердив факт зарахування отриманого кредиту на погашення заборгованості за іншим договором.

Крім того, посилаючись на вказані обставини, відповідачі не зазначають, що банком здійснюються заходи, спрямовані на стягнення з них заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2005 року №320.

Судом також установлено, що, незважаючи на те, що банк надав кредит у визначеному договором порядку, позичальник не виконав свій обов`язок із повернення кредитних коштів у визначені договором строки.

Зокрема, станом на 15 червня 2015 року виникла заборгованість з повернення кредиту за кредитним договором №145-Ф/2012 в сумі 2 831 598,97грн, яка складається із строкової заборгованості за тілом кредиту - 2 172 046,48грн, простроченої заборгованості за тілом кредиту - 204 607грн, поточної заборгованості за процентами - 177 695,02грн, простроченої заборгованості за процентами - 277 250,47грн.

Суму заявленої до стягнення заборгованості банк підтвердив не лише наданим кредитним договором і розрахунком заборгованості, а й повною випискою з рахунку позичальника.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанова від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16).

На противагу наданим банком доказам відповідачі жодних документів не надали, посилаючись винятково на відсутність у них спеціальних знань у фінансовій і банківській сферах, у зв`язку з чим просили провести у справі судову бухгалтерську експертизу.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що клопотання про проведення судової експертизи, особливо на стадії апеляційного перегляду справи, повинно бути вмотивоване та містити аргументовані заперечення на викладені в позовній заяві доводи. Сам по собі факт відсутності у сторони знань у сфері бухгалтерського обліку не є безумовною підставою для проведення судової експертизи.

На переконання апеляційного суду, в матеріалах справи достатньо детальних первинних банківських документів, необхідних для ухвалення вмотивованого судового рішення. Зокрема, наявними доказами об`єктивно підтверджується, що сума заборгованості за кредитним договором становить 2 831 598,97грн, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційних скарг про те, що встановлені кредитним договором штрафні санкції не відповідають принципам розумності і справедливості, а також створюють істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін, оскільки

предметом цього спору є винятково стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими за користування ним відсотками.

Відсотки за користування кредитом, передбачені договором, не є штрафними санкціями в розумінні закону, а є врегульованою сторонами платою за правомірне (договірне) користування коштами.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє аргументи відповідачів про недопустимість покладення на них подвійної відповідальності одного й того ж виду (пеня і штраф) за одне й те саме порушення, оскільки вимог про відшкодування будь-якої неустойки банк у межах цієї справи не пред`явив.

Доводи апеляційних скарг про необхідність врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і приєднання до умов та правил про надання банківських послуг, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в цій справі кредитний договір укладено у формі повноцінного двостороннього документу з детальним описом його істотних умов, який підписаний усіма його сторонами.

Доводи апеляційних скарг про недотримання банком досудового порядку врегулювання спору шляхом направлення вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, колегія суддів вважає безпідставними.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц зроблено висновок, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Тобто обов`язкова процедура надсилання кредитором позичальникові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання стосується саме споживчих кредитів.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Разом із тим, у справі, що переглядається, кредит отримано позичальником не на споживчі цілі, а з метою погашення заборгованості за іншим кредитом. Крім того, одним із відповідачів є поручитель, який апріорі не вважається споживачем банківських послуг.

Додатково апеляційний суд ураховує, що з метою з`ясування усіх фактичних обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, судом установлено, що банк за адресою реєстрації відповідачів та адресою, зазначеною у договорі, направив їм вимогу про необхідність сплатити прострочену заборгованість та попередив, що невиконання вимоги слугуватиме підставою для подальшого дострокового стягнення всієї суми кредиту. Зазначені поштові відправлення повернуто до банку за закінченням установленого строку зберігання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у правовідносинах кредитора і позичальника належним слід вважати також і таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17).

Під час апеляційного розгляду представник відповідачів підтвердив, що відповідачі змінили місце свого проживання, при цьому, доказів повідомлення про це банку, не надали.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі не повідомили і суду місце свого проживання, зазначивши в апеляційних скаргах адресу адвокатського об`єднання.

За таких обставин колегія суддів не встановила порушення банком досудового порядку врегулювання дострокового стягнення кредитної заборгованості.

Щодо доводів апеляційних скарг про припинення поруки внаслідок непред`явлення вимоги до поручителя у визначений законом строк, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, в апеляційних скаргах відповідачі посилаються на те, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки можна пред`явити у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, а оскільки з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що останній регулярний платіж за кредитним договором було сплачено боржником 11 грудня 2014 року, а позовну заяву з вимогою до поручителя було подано 21 серпня 2015 року, тому існують обґрунтовані підстави для відмови у задоволенні позову щонайменше до поручителя, адже банком пропущено шестимісячний строк для звернення до суду із позовом до поручителя.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Спеціальні підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.

На момент укладення договору поруки в цій справі частина четверта статті 559 ЦК України передбачала, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Розділом V укладеного між сторонами договору поруки передбачено строк дії цього договору, зокрема у пункті 5.2 встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя.

Оскільки сторони в договорі поруки встановили трирічний строк чинності поруки з

моменту виникнення обов`язку з виконання основного зобов`язання, то шестимісячний строк, зазначений у частині четвертій статті 559 ЦК України, до спірних правовідносин не застосовується.

Так як банк заявив позов в межах визначеного договором поруки трирічного строку, посилання відповідачів на пропуск банком строку пред`явлення у судовому порядку вимоги до поручителя є безпідставними.

За таких обставин позовні вимоги банку в цій справі є обґрунтованими та такими, що підтверджуються належними й допустимими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь банку підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3654грн, тобто по 1827грн з кожного відповідача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 145-Ф/2012 у сумі 2 831 598,97грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у сумі 1 827грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у сумі 1 827грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук