Справа № 949/758/22 Головуючий у 1 інстанції: Отупор К. М.
Провадження № 22-ц/802/320/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування виконкому Дубровицької міської ради Рівненської області, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 березня 2012 року було розірвано.

Вони є батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син ОСОБА_6 залишився проживати разом із нею в м. Камінь-Каширському Волинської області.

Як зазначає позивачка, з моменту розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_4 , маючи реальну можливість виконувати батьківські обов`язки з виховання дитини, повністю ухиляється від їх виконання. Відповідач не цікавиться життям дитини, її фізичним та духовним розвитком, не проявляє батьківської турботи та піклування, не цікавиться навчанням дитини, не забезпечує сина матеріально. Крім того, на даний час у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини. Вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відтак вважає, що вказані нею обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

З урахуванням наведеного просила суд позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 січня 2023 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позбавлення його батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зазначає, що судом не досліджувалось його ставлення до дитини та не враховувалось бажання спілкуватись із сином, не встановлено його умисного нехтування батьківськими обов`язками, а тому висновок суду про задоволення позову є передчасним. Також вказує, що недостатня участь у житті сина зумовлена територіальною віддаленістю та тривалим конфліктом з позивачкою. Доводить, що заборгованість з аліментів виникала у зв`язку з його одруженням та народженням дитини. Однак аліменти сплачував, хоч і з затримкою, а на час ухвалення оскаржуваного рішення - 31 січня 2023 року, борг був ним повністю погашений. Вказує, що він не є особою з негативною характеристикою чи антисоціальною поведінкою, що може негативно впливати на дитину. Вважає висновок органу опіки та піклування необ`єктивним та таким, що ґрунтується лише на поясненнях самої позивачки. Крім цього зазначає, що думка дитини не може бути достатньою підставою для задоволення вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки це суперечить її інтересам. Просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено. Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області скасоване та в позові відмовлено. Попереджено відповідача про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню сина та покладено на орган опіки і піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Постановою від 22 січня 2024 року Верховним Судом касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного суду від 22 червня 2023 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції через порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині належного повідомлення позивачки про час та місце судового розгляду справи і розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, в тому числі від її матеріального утримання, що є складовою виховання, не спілкується з сином належним чином, не відвідує, не цікавиться розвитком та потребами, а тому його слід позбавити батьківських прав щодо дитини ОСОБА_5 .

Проте, з таким висновком суду колегія суддів у повній мірі не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьком неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач ОСОБА_4 (а.с.6).

Як убачається із довідки №612 від 28 червня 2022 року, виданої ОЗЗСО "Камінь-Каширський ліцей №1 імені Євгена Шабліовського", ОСОБА_5 навчався на той час у 9-Б класі цього ліцею. У змісті довідки також зазначено, що вихованням ОСОБА_5 займається його матір ОСОБА_1 . Упродовж навчання ОСОБА_5 у закладі його батько ОСОБА_4 участі у батьківських зборах не брав, не цікавився навчанням дитини в педагогів (а.с.7).

На підставі виконавчого листа №2-6/09, виданого Камінь-Каширським районним судом Волинської області 09 лютого 2009 року, з ОСОБА_4 та користь позивачки ОСОБА_1 стягуються аліменти на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із довідкою №10328/20.15 від 05 серпня 2022 року, виданою Дубровицьким відділом ДВС у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), станом на 04 серпня 2022 року за ОСОБА_4 рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 14220,97 грн (а.с.48).

Матеріалами справи також встановлено, що станом на березень 2023 року заборгованості зі сплати аліментів у відповідача немає. (а.с.124).

Згідно з висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 . ОСОБА_4 із сином не зустрічався, по телефону не спілкувався. Аліменти на утримання сина сплачує та заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. З отриманої від Камінь-Каширської міської ради інформації вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом із чоловіком на трьома дітьми в м. Камінь-Каширський. Зі слів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 не бере участі у вихованні сина ОСОБА_6 . З проведеної бесіди із малолітнім ОСОБА_5 комісія встановила, що з батьком дитина давно не спілкується. ОСОБА_4 повідомив, що до дитини не їздив, по телефону із сином не спілкувався. 14 вересня 2022 року, за підсумками засідання комісії з питань захисту прав дитини, було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його сина ОСОБА_5 (а.с.64-65).

Допитані в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду пояснили, що батько ОСОБА_6 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям та не забезпечує належним чином матеріально. Проживаючи по сусідству, вони жодного разу не бачили, щоб рідний батько ОСОБА_5 приїздив до сина.

Допитаний в якості свідка син сторін ОСОБА_9 суду показав, що на даний час він проживає разом із матір`ю в м. Камінь-Каширський Волинської області. Після розірвання шлюбу між батьками він свого батька ОСОБА_4 не бачив та не спілкувався з ним. За весь цей час він спілкувався лише із бабусею по батькові.

ОСОБА_4 та його представник у судових засіданнях пояснювали, що син проживає приблизно за 200 км від його місця проживання, він має іншу сім`ю, роботу на заводі, що потребує його постійної присутності, а з позивачкою вони перебувають у поганих стосунках, тому ці обставини та існуючі між ними психологічні непорозуміння і неприязнь не дають йому можливості відвідувати сина. Однак, він вважає, що не втрачена можливість налагодити стосунки з сином, покращити їх спілкування та дійти порозуміння.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти ( постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), від 19 лютого 2024 року у справі №159/2012/23 та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які би вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд помилково з ним погодився.

В даному випадку колегія суддів не погоджується з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав щодо його сина, оскільки вважає висновок недостатньо обгрунтованим та неповним з огляду на те, що не взято до уваги усіх фактів та особу відповідача та не наведено достатньо переконливих аргументів на користь найвищих інтересів дитини у разі позбавлення батьківських прав батька.

З цих же підстав суд не покладається на думку дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки такий крайній захід впливу на батька, який не є особою, що може негативно впливати на дитину, не є байдужим щодо наслідків розгляду даної справи, та який виявляє бажання змінити своє ставлення до виконання обов`язків з виховання сина, а тому суд вважає, що слід використати таку можливість і не задовольнити позов, попередивши відповідача про необхідність належного виконання ним цих обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Поза увагою суду залишилось і те, що відповідачем хоч і нерегулярно, однак сплачувались аліменти, а заборгованість що виникала, не може бути визначальною підставою для позбавлення батьківських прав та на час ухвалення рішення заборгованість була відсутня.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина, батько бажає спілкуватися із ним, що свідчить про те, що він не втратив інтересу до дитини і має намір на відновлення відносин із ним, а тому позбавлення відповідача батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні спору суд першої інстанції не взяв до уваги наведене, неналежним чином оцінив докази, пояснення сторін, та без урахування якнайкращих інтересів дитини і бажання відповідача брати участь у вихованні й спілкуванні з сином, дійшов передчасного висновку про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, та не врахував, що це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено й судом не встановлено.

Згідно із ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 січня 2023 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 січня 2023 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконкому Дубровицької міської ради Рівненської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до належного виконання обов`язків з виховання і утримання сина та покласти на Орган опіки та піклування виконкому Дубровицької міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді