Справа № 466/8977/23 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/201/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Прудиуса Олега Орестовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, в якому просив суд з врахуванням заяви від 30 листопада 2023 року про уточнення позовних вимог стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних за користування чужими грошовими коштами за період з 02.05.2022 року по 31.11.2023 року в розмірі 35703,00 грн., інфляційні втрати за період з 02.05.2022 року по 31.11.2023 року в розмірі 139662,59 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 6000грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04.02.2020 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на його користь 855838,00 грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.12.2020 року залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04.02.2020 року.

Враховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 02.05.2022 року по 31.08.2023 року в розмірі 35703,00 грн (тридцять п`ять тисяч сімсот три гривні), інфляційні втрати за період з 02.05.2022 року по 31.08.2023 року в розмірі 139662,59 грн (сто тридцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят дві гривні п`ятдесят дев`ять копійок).

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в доход держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Прудиус О.О., подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач, на думку відповідача повинен був належним чином, шляхом подання доказів суду підтвердити що має місце не виконання відповідачем грошового зобов`язання, про яке згадує у позові, яке полягає саме у сплаті вказаної суми коштів відповідачами на користь позивача. Однак, вважає, що рішення суду, на яке посилається позивач не є рішенням зобов`язального характеру щодо відповідача, а вказане рішення полягає у стягненні коштів з відповідачів на користь позивача, для виконання якого встановлено порядок, передбачений нормами спеціального Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач стверджує, що право вимоги виникло у нього на підставі рішення суду, однак, не представив докази того, що таке судове рішення як підстава для вимоги фінансового характеру було доведене позивачем (як кредитором за зобов`язанням в розумінні ст. 510 ЦК України) до відома відповідача (як боржника). Йде мова про доведення моменту виникнення самого зобов`язання а також строку виконання цього зобов`язання, пов`язаного в даному випадку з моментом пред`явлення вимоги кредитора (позивача) боржнику (відповідачу) в порядку встановленому ст. 530 ЦК України. Слід звернути увагу також на дату, з якої позивач починає розрахунок суми відшкодування 02.05.2022р. Однак, з позовної заяви незрозуміло чому саме з цієї дати здійснюється розрахунок вказаних до стягнення сум.

Окремо звертає увагу, що наведені в мотивувальній частині рішення суду розрахунки та суми, заявлені до стягнення не відповідають наведеним позивачем в уточненій позовній заяві, так в рішенні суду вказана сума 855838,00 гривень замість суми752838,00 грн., від якої пропонував позивач застосувати розрахунок 3% річних та інфляційні втрати. Також невірно в рішенні суду зазначено період часу, за який відбувається стягнення, - замість вказаного в уточненій позовній заяві періоду з 02.05.2022 року по 30.11.2023 року суд чомусь вказує період для стягнення з 02.05.2022 року по 31.08.2023 року, що може призвести до подання в майбутньому позивачем нового позову про стягнення заборгованості за період з 31.08.2023 року по 30.11.2023 року, за який по суті спір судом вже вирішений.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Судом було взято до уваги наданий позивачем розрахунок індексу інфляції і 3 % річних з суми вказаного вище боргу за період з 02.05.2022 року по 30.11.2023 року відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідачами не спростовано вищенаведений розрахунок.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що у липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути солідарно з відповідачів 848 938 грн., як суму викупу земельної ділянки площею 0,712 га по АДРЕСА_1 , яка забудована відповідачами за Договором суперфіцію.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року у справі №466/5373/17 позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 848 938 грн суми за викуп земельної ділянки площею 0,0712 га по АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 22 травня 2019 заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року скасовано та справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення коштів передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04.02.2020 року ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 855838,00 грн. (а.с.10-14).

22.12.2020 року постановою Львівського апеляційного суду залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04.02.2020 року (а.с.15.20).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, а тому на його користь підлягає стягненню індекс інфляції та три відсотки річних.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправильності обрахунків.

Судом першої інстанції було взято до уваги заяву позивача про уточнення позовних вимог, а тому 3% річних та інфляційні втрати обраховувались саме від уточненої суми 752 838 грн.

Проте, в резолютивній частині рішення суду першої інстанції неправильно вказано період за який позивач просив стягнути кошти, а саме позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 02.05.2022 року по 30.11.2023 року, проте судом першої інстанції неправильно зазначено з 02.05.2022 року по 30.08.2023 року, а тому на думку колегії суддів резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, зазначивши правильний період за який підлягає стягнення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прудиуса О.О. задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19 грудня 2023 рокузмінити.

Викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 02.05.2022 року по 31.11.2023 року в розмірі 35703,00 грн (тридцять п`ять тисяч сімсот три гривні), інфляційні втрати за період з 02.05.2022 року по 31.11.2023 року в розмірі 139662,59 грн (сто тридцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят дві гривні п`ятдесят дев`ять копійок).

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в доход держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

В решті вимог відмовити.»

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.