КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 752/5061/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5463/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його представника - адвоката Литвина Ростислава Миколайовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року (суддя Слободянюк А.В.) у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона про відшкодування збитків в порядку регресу,

встановив:

у лютому 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона збитків в порядку регресу у розмірі 100 000грн, витрат на професійну правову допомогу у розмірі 22 848,80грн та судового збору у розмірі 1 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 26 квітня 2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №5-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 . У відповідності до умов вказаного договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

Позивач посилався на те, що 10 серпня 2018 року о 14год.50хв. на проспекті Валерія Лобановського, 150 у місті Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона та автомобіля «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Згідно постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року по справі № 752/17527/18 відповідача визнано винним у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач зазначав, що 27 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. 30 серпня 2018 року співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , за результатами якого був складений відповідний акт. Зазначена дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 10 серпня 2018 року, була визнана страховим випадком, що підтверджується страховим актом № 09012-02 від 19 вересня 2018 року. Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором добровільного страхування наземного транспорту №5-01, на підставі зазначеного страхового акту, ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило 19 вересня 2018 року виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000грн на користь ОСОБА_2 .. У свою чергу,

відповідальність відповідача на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК9947426, укладеним останнім з ПАТ «НАСК «Оранта».

Позивач вважав, що у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги до відповідача з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 19 вересня 2018 року у розмірі 100 000грн.

Також позивач посилався на те, що 16 листопада 2020 року між ним та ПрАТ «СК «ВУСО» був укладений договір № 16/11/2020 про відступлення права вимоги, згідно якого ПрАТ «СК «ВУСО» відступило, а він отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих страховику за договорами страхування, у тому числі і за договором №5-01 від 26 квітня 2018 року. З метою досудового врегулювання спору, 14 грудня 2020 року відповідачу було направлено вимогу про відшкодування збитків у порядку регресу, однак останній проігнорував цю вимогу, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 та його представник - адвокат Литвин Р.М. просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позивач та його представник вважають, що суд першої інстанції помилково визначив страховика ПАТ «НАСК «Оранта» відповідальним за відшкодування шкоди, завданої відповідачем, оскільки останній не мав чинного полісу страхування цивільно-правової відповідальності у ПАТ «НАСК «Оранта» на автомобіль «Mercedes-Benz», н.з. НОМЕР_2 , яким керував відповідач під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 10 серпня 2018 року. У той же час поліс № АК9947426, на який посилається суд першої інстанції, є неналежним доказом, оскільки ним забезпечено інший транспортний засіб - «Mercedes-Benz ML 500», н.з. НОМЕР_3 .

Позивач та його представник стверджують, що вказана інформація не являється новим доказом, оскільки є загальною публічно-відомою інформацією, яка мала враховуватись судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Крім цього, позивач та його представник зазначають, що оформлення працівниками поліції довідки про ДТП відбулось з порушенням порядку укладення та оформлення довідки ДТП, оскільки дані щодо страхування транспортного засобу «Mercedes-Benz», н.з. НОМЕР_2 , є такими, що не відповідають дійсності. У довідці про ДТП № 451142 внесено неперевірену належним чином та недостовірну інформацію щодо забезпечення цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу «Mercedes-Benz», н.з. НОМЕР_2 , згідно полісу № АК9947426.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, які діяли на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 квітня 2018 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з

володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «KIA Sorento», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Страхова сума за вказаним договором складає 100 000грн (с.с.5-6).

10 серпня 2018 року о 14год.50хв. на проспекті Валерія Лобановського, 150 у місті Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Mercedes-Benz», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона та автомобіля «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Згідно постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року (справа № 752/17527/18) відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу (с.с.7).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, відповідач є особою, який винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої був пошкоджений транспортний засіб «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 .

27 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (с.с.12-13).

30 серпня 2018 року був здійснений огляд пошкодженого транспортного засобу «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , за результатами якого був складений відповідний акт (с.с.14).

Також 30 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_3 складений рахунок-фактура № 10 на ремонт транспортного засобу «КІА», д.н.з. НОМЕР_1 , на загальну суму 197 848грн 90коп. (с.с.16).

19 вересня 2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» складений страховий акт № 09012 до договору страхування наземного транспорту №5-01, яким визначена страхова сума, яка підлягає виплаті ОСОБА_2 - 100 000грн (с.с. 21).

19 вересня 2018 року платіжним дорученням № 21136 ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 100 000грн на користь ОСОБА_2 (с.с.20).

16 листопада 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір № 16/11/2020 про відступлення права вимоги, згідно якого ПрАТ «СК «ВУСО» відступило, а ФОП ОСОБА_1 отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих страховику за договорами страхування, у тому числі і з договором №5-01 від 26 квітня 2018 року (с.с.23-24, 25).

Згідно довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 451142 від 10 серпня 2018 року відповідальність Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК9947426, укладеним з ПАТ «НАСК «Оранта» (с.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК9947426, укладеним з ПАТ «НАСК «Оранта», тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,

колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно статті 979 ЦК Україниза договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно статті 993 ЦК Українита статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК Українишкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1188 ЦК Українишкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частиною першою статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі статтею 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 4 липня 2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

У позовній заяві позивач та його представник зазначали, що відповідальність відповідача на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК9947426, укладеним останнім з ПАТ «НАСК «Оранта».

У підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивач та його представник надали суду копію схеми ДТП від 10 серпня 2018 року та копію довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 451142 від 10 серпня 2018 року.

Вказані обставини не були спростовані відповідачем, а відтак суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги докази, надані позивачем та його представником.

Твердження у апеляційній скарзі про обов`язок суду перевіряти дійсність полісу обов`язкового страхування, на який посилався позивач у позовній заяві, а також, що вказана інформація є загальною публічно-відомою інформацією, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до положень частини 3 статті 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, зважаючи на їх очевидність (manifestum non eget probatione - очевидне не потребує доказування).

Водночас законодавством не визначається перелік обставин, які з тих чи інших причин можуть бути визнані загальновідомими. Як наслідок, це питання вирішується судом, який розглядає справу, в кожному випадку індивідуально, про що виноситься відповідна ухвала.

Загальновідомі факти - це обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду. Водночас загальновідомість обставини може мати різні межі, і в залежності від часу виникнення та поширеності на певну територію, про неї може знати певне широке коло осіб (об`єктивна умова) або й суд, що розглядає справу (суб`єктивна умова).

При визначенні змісту поняття «загальновідомість», як процесуального поняття, вирішальним є не те, чи знає суд про певну обставину, а те, що він повинен про неї знати. Тобто, якщо суд не знає про певний загальновідомий факт, то це не означає автоматично його спірний характер, і сторони вправі подати докази, що підтверджують загальновідомість факту, а суд може отримати такі відомості із надійних та загальнодоступних джерел уже під час розгляду справи.

Разом з цим,частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються

предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів не вважає, що факт наявності чи відсутності у Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона полісу страхування його цивільно-правової відповідальності є загальновідомою інформацією, у розумінні закону, оскільки для встановлення таких даних, суд першої інформації мав би здійснити пошук на офіційному веб-сайті МТСБУ, та приєднувати до матеріалів справи виявлену інформацію за власною ініціативою, так як про це не було заявлено клопотання жодною стороною у даному спорі.

Однак, вказані дії суду не передбачені нормами процесуального права та не відповідали би принципу безсторонності суду.

Отже, суд першої інстанції не мав правових підстав здійснювати збір доказів у підтвердження позовних вимог позивача.

Також з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована на час ДТП, оскільки позивач та його представник у позовній заяві посилалися на протилежне, надавши докази у підтвердження своїх посилань.

При цьому, у позовній заяві позивач та його представник не зазначали, що на час ДТП відповідач не мав полісу обов`язкового страхування, як на це посилаються в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги, що відповідальність Мінгуоло-Нгозі Франка-Леона на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди у встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку застрахована не була, а полісом № АК9947426 забезпечено інший транспортний засіб, відмінний від того, яким керував відповідач під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 10 серпня 2018 року, у підтвердження чого до апеляційної скарги додані витяги з централізованої бази МТСБУ, колегією суддів не приймаються.

Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Отже, суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами

(поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Разом з цим, апеляційна скарга не містить належного обґрунтування неможливості подання суду першої інстанції доказів, які додані до апеляційної скарги.

Колегія суддів враховує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Враховуючи те, що сторона позивача у встановленому законом порядку надала суду докази на власний розсуд, у тому числі і докази, які свідчили про наявність полісу обов`язкового страхування, яким була забезпечена відповідальність відповідача на час ДТП, то суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення у справі на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Таким чином, колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття доданих позивачем та його представником доказів до апеляційної скарги, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, та які до суду першої інстанції не подавались, та якими не обґрунтовувались позовні вимоги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив обставини справи на підставі оцінки наданих сторонами доказів, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його представника - адвоката Литвина Ростислава Миколайовича залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук