Справа № 175/9461/23
Провадження № 2/175/2384/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.,

з участю секретаря Кальченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованої дворової вбиральні, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2023 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованої дворової вбиральні.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка ОСОБА_2 , яка є власницею земельної ділянки за к.н. :05:016:0001 розташованої за адресою АДРЕСА_1 , розпочала будівництво гаража та дворової вбиральні. Відповідачка збудувала дворову вбиральню на відстані 10 метрів від житлового будинку позивачки, що на 10 м. менше допустимої норми ДБН Б.2.2-12:2019.

27 жовтня 2023 року позивачка листом звернулася до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо здійснення огляду самочинного будівництва гаражу та дворової вбиральні. На що останнім здійснено обстеження нерухомого майна розташованого на земельній ділянці відповідачки та складено відповідний акт, в якому зазначено ,що відстань від стіни житлового будинку по АДРЕСА_2 до дворової вбиральні, збудованої по АДРЕСА_1 складає 10 метрів.

З урахуванням того, що відповідачка порушила будівельні норми при побудові дворової вбиральні, позивачка просить суд зобов`язати відповідачку за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованої дворової вбиральні розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :05:016:0001 за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі.

26 лютого 2023 року на адресу суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка зазначила, що повністю заперечує обставини викладені у позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

01 березня 2024 року на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка підтримала свої вимоги та вважає відзив відповідачки таким ,що не стосується суті спору.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з доводів викладених у позовній заяві та просила задовольнити.

Відповідачка у судовому засідання позовні вимоги вважала необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши сторони ,повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки КН :05:016:0004 ,яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та домоволодіння яке знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Власником суміжної земельної ділянки КН :05:016:0001, загальна площа 0,1442 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 .

Відповідачкою на власній земельній ділянці КН :05:016:0001 здійснено будівництво дворової вбиральні.

За зверненням позивачки до Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області здійснено огляд земельної ділянки відповідачки, про що складено відповідний акт №б/н від 16.11.2023 року. Зі змісту якого вбачається, що комісією здійснено заміри відстані від житлового будинку позивачки до дворової вбиральні збудованої на земельній ділянці відповідачки, яка становить 10 (десять) метрів. Акт підписано головою постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього середовища ОСОБА_3 та начальником відділу з питань земельних відносин, архітектурно-будівної діяльності та кадастру апарату Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Хлопенко О.М.

Листом № Д-110 від 20.02.2024 року Держане підприємство «ДНІПРОМІСТО» імені ОСОБА_4 позивачці роз`яснило таблицю 6.7 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» що встановлені допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель та споруд у тому числі дворових вбиралень, ця відстань повинна бути не менше ніж 20 м. Умов щодо можливості зменшення вказаної відстані, будівельними нормами не встановлено.

Тобто,відповідачкою здійснено будівництво дворової вбиральні без дотримання будівельних норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У відповідності до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила(здійснює) будівництво відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачкою, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн.,

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 76-84,133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованої дворової вбиральні задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованої дворової вбиральні розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :05:016:0001 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 сплачений судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.