Справа № 932/3882/22
Провадження № 2/932/1494/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Куцевола В.В.

при секретарі Рибалці В.І.

за участі

представника позивача Пренко А.В.

представника відповідача Патики А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява Дніпровської міської ради, в якій позивач просив суд:

-витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення №1, блок№7 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,2 кв.м., що складається з: нежитлове приміщення літ.А, ганок літ.а, літ.а;

-припинити право власності на об`єкт нерухомого майна та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нежитлове приміщення №1, блок№7 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,2 кв.м., що складається з: нежитлове приміщення літ.А, ганок літ.а, літ.а із закриттям розділу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) за наступними особами: ОСОБА_2 , номер запису про право власності 21409608, на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, за №000239, від 31.08.1999 виданого ТБ «Новомосковська», акт передачі до угоди купівлі-продажу нерухомості від 01.09.1999 виданого ТОВ «Укрцентрстрой», технічний паспорт від 29.06.2017 виданого ФОП ОСОБА_3 , довідка 34829 від 14.07.2017 КП «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» ДОР; ОСОБА_1 , номер запису про право власності 21453815, на підставі договору купівлі-продажу №676 від 19.07.2017 зареєстрованого приватним нотаріусом Заверухою Н.І.;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 19.07.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І., було зареєстровано право власності на приміщення №1, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 85,2 кв.м., за ОСОБА_1 , яке виникло в останньої на підставі договору купівлі-продажу укладеного зі ОСОБА_2 .

З огляду на те, що ОСОБА_4 набув у власність вищезазначене нерухоме майно, яке за ним було зареєстровано, 14.07.2017, державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевою І.М., на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості за №000239 від 31.08.1999 укладеної з ТОВ «Укрцентрстрой», у порядку не передбаченому Законом, оскільки вищезазначена угода не була нотаріально посвідчена, а майно перейшло у володіння товариства поза волею його дійсного власника, яке в свою чергу є комунальним, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом.

Позивачем, 24.04.2024, надано додаткові письмові пояснення з приводу виниклого спору в яких наведено додаткові обґрунтування щодо заявлених позовних вимог.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2023, позовні вимоги Дніпровської міської ради, задоволено та вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19.03.2024, заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2023, задоволено. Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2023, скасовано. Призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02.05.2024, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні.

У судовому засіданні, представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним у позові й додаткових письмових поясненнях.

У судовому засіданні, представник відповідача заперечував щодо заявлених позовних вимог. Зазначив, що відповідач є добросовісним набувачем на що вказує те, що вона користується приміщенням з 2017 року та жодних претензій зі сторони позивача не отримувала, крім того остання уклала з постачальником комунальних послуг договори щодо надання комунальних послуг та своєчасно сплачує рахунки за ними. Також зазначив, що на момент придбання нерухомості жодних обтяжень не існувало, державна реєстрація за попереднім власником була наявна в Державному реєстрі нерухомого майна. Вказане нежитлове приміщення, відповідно до довідки БТІ, існувало в його архівних документах.

Інші учасники, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.07.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. було зареєстровано право власності на приміщення 1 розташоване у блоці 7 будинку АДРЕСА_1 (опис об`єкта: загальна площа 85,2 кв.м, нежитлове приміщення літ.А, ганок літ.а, літ. а) за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 676, виданий 19.07.2017.

Вказане вбачається також з копії договору купівлі-продажу від 19.07.2017 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І.

Згідно зазначеної довідки, ОСОБА_2 набув у власність вказане майно на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості від 31.08.1999 (реєстраційний номер 000239) укладеною з ТОВ «Укрцентрстрой» на товарній біржі «Новомосковська». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36161740 від 17.07.2017, державний реєстратор Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцева І.М.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано 14.07.2017.

Відповідно до копії угоди купівлі-продажу від 31.08.1999, сторонами якої є ОСОБА_5 , який діє за дорученням від ТОВ «Укрцентрстрой» та ОСОБА_2 , останній придбав об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення №1 блок 7 розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також у вказаному договорі зазначено, що об`єкт нерухомості належить ТОВ «Укрцентрстрой» згідно договору купівлі-продажу №181 на некомерційному конкурсі від 17.03.1998. Договір не є нотаріально посвідченим. Згідно копії технічного паспорту, площа приміщення становить 85,2 кв.м. Крім того зазначено, що угода підлягає реєстрації у БТІ за місцем розташування об`єкту нерухомості.

Згідно копії листа заступника директора департаменту по роботі з активами міської ради Турчак А.М. від 19.08.2020 за №4/10-1072, у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, житловий будинок літ.А-16 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43 792,00 кв.м., перебуває на балансі КП «Жилсервіс-2» ДМР. Вказана нерухомість, станом на 01.01.2017, належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра відповідно до рішення міської ради від 19.11.2003 за №11/13.

Вказане також вбачається з копії рішення ДМР від 19.11.2003 за №11/13 та копії акту приймання-передачі від 10.09.2003.

Відповідно до копії листа начальника виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР ОСОБА_6 від 17.09.2020 за №10798, відомості щодо реєстрації права власності на приміщення АДРЕСА_3 в КП «ДМБТІ» ДОР, станом на 31.12.2012, відсутні.

Житловий будинок літ.А-16 по Запорізькому шосе, буд.48 (секція 1-7) зареєстровано за комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним виробничим підприємством Бабушкінського району м.Дніпропетровськана підставі рішень ВК ДМР від 2004-2006 років. Також вказано, що згідно матеріалів інвентаризаційних справ за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому багатоквартирному будинку літ.А-16 (секція 1-7) приміщення №565, станом на 31.12.2012, не значиться.

Згідно копії рішення ДМР від 29.01.2014 за №15/47, до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська належить нежитлове приміщення №565 ( АДРЕСА_1 ) розташоване на І поверсі поз.1-8, І-лоджія, загальною площею 89,3 кв.м., ганок літ.а, ганок літ.а1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2014, за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, 16.04.2014 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №565 розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта нерухомого майна: загальна площа 89,3 кв.м., в житловому будинку літ.А-16.

Відповідно до копії рішення ДМР від 25.09.2019 за №56/48, вирішено здійснити приватизацію об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_4 , загальною площею 89,3 кв.м.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 06.12.2019 посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Пустовим С.В., сторонами якого є Департамент по роботі з активами ДМР та ОСОБА_7 , останній набув у власність приміщення 565 розташоване в будинку АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: в житловому будинку літ.А-16 нежитлове приміщення №565 розташоване на І поверсі поз. 1-8, загальною площею 89,3 кв.м.

Відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.03.2021 ухваленого за результатами розгляду справи №932/3148/20, договір купівлі-продажу від 06.12.2019 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Пустовим С.В., сторонами якого є Департамент по роботі з активами ДМР та ОСОБА_7 , розірвано. Як встановлено судом, під час розгляду вказаної справи, приміщення №565 за адресою: Запорізьке шосе, 48 у м.Дніпрі та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 85,2 кв.м., опис: нежитлове приміщення літ.А; ганок літ.а, літ.а1, є одним і тим же приміщенням, при цьому приміщення за №565 за адресою: АДРЕСА_1 існує виключно на папері.

Відповідачем, на підтвердження своїх доводів, відносно об`єкта розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , надано: копію акту звірки №390397 від 05.12.2018 за послуги водопостачання та водовідведення по КП «Дніпроводоканал» ДМР; копію договору №080622 про постачання теплової енергії від 01.08.2017; копію договору №14396 на надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення від 11.10.2017; копію паспорта водного господарства; копію договору про участь суб`єктів підприємницької діяльності в наданні послуг з управління багатоквартирним будинком від 01.04.2021; копію договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 01.04.2021; докази сплати за рахунками щодо послуг отриманих за вказаними договорами.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Правилом ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до закріпленого у ст.387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Відповідно до сталої судової практики та приписів норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, віндикація (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника) - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Тобто, з аналізу вищезазначених норм матеріального права та виходячи зі змісту постанов ВС вбачається, що тільки власник наділений правом ставити вимогу про витребування майна, яке вибуло з володіння поза його волею.

Згідно ст. 227 ЦК Української РСР (у редакції Закону чинній станом на 1999 рік ) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин.

Договір купівлі- продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» (у редакції Закону чинній станом на 1999 рік) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 1999 рік) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

Тобто в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, а тому підлягає застосуванню спеціальний Закон, який регулює виниклі правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (вступив в дію з 01.01.2013 року), право на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язковість реєстрації таких прав.

Відповідно до ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Отже, з зазначеного слідує, що з огляду на те, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , є одним і тим самим приміщенням на яке у 2014 році зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, а у 2017 році - за ОСОБА_2 , власником вказаного приміщення слід вважати територіальну громаду міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, а тому останнє має право, як власник, на звернення до суду з позовом про витребування майна за механізмом передбаченим ч.1 ст.388 ЦК України.

В той же час виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини 1 статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Тобто, оцінці в даній підлягає не тільки обставини вибуття майна з володіння територіальної громади, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_1 у контексті добросовісності останнього набувача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: "за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що:"можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)".

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що: "конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. […] апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення вибули з власності позивачів унаслідок волевиявлення ОСОБА_2 без отримання згоди ОСОБА_1. Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня. Суд зазначив, що ОСОБА_3 набула права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_6, та є четвертим власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_2, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ОСОБА_6 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Колегія суддів прийняла до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_3 набула у власність, а після придбання нерухомого майна ОСОБА_3 понесла витрати на його перепланування та покращення в розмірі 421 802 грн. […] За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у ОСОБА_3, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря".

У справі, яка розглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності територіальної громади та набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно в контексті її добросовісності, судом встановлено, що остання придбала нерухомість за договором купівлі-продажу укладеним зі ОСОБА_2 який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь вказує, що остання не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею.

Суд зазначає, що відповідач стала другим власником спірного приміщення, після його вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, при цьому правові підстави набуття ОСОБА_2 права власності на приміщення на момент придбання ОСОБА_1 ніким не оспорювалися, у зв`язку з чим відповідачка правомірно очікувала, що ОСОБА_2 мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Також судом встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, станом на 2017 рік відсутні будь-які відомості, які б вказували про неправомірність набуття ОСОБА_2 у власність спірної нерухомості.

При цьому позивачем жодних доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем майна не надано.

Тобто, аналізуючи вказані норми права та матеріали справи вбачається відсутність підстав, які б дозволяли витребувати майно у ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про витребування майна за встановлених обставин матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, у зв`язку з чим заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 13.12.2024 року.

Суддя В.В. Куцевол