ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9830/24 Справа № 175/1674/23 Суддя у 1-й інстанції - Дараган Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 27 квітня 2021 року між нею та відповідачкою було укладено попередній договір. Відповідно до умов договору сторони зобов`язались в майбутньому, в строк до 27 червня 2021 року, укласти основний договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Згідно з досягнутою домовленістю вона передала відповідачці завдаток у розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн. В подальшому, 24 червня 2021 між ними було укладено попередній договір. Відповідно до умов договору сторони зобов`язались в майбутньому, в строк до 27 червня 2021 року укласти основний договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Згідно з досягнутою домовленістю позивачка передала відповідачці завдаток у розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн. Однак, у визначений в договорі строк основний договір купівлі-продажу укладений не був, а наприкінці 2022 року позивачці стало відомо, що будинок проданий іншій особі. Передана позивачкою відповідачці грошова сума, яка була вказана як завдаток, є авансом. Оскільки укладення договору купівлі-продажу житлового будинку не відбулося, відповідачка повинна повернути їй грошову суму, яка була сплачена нею на виконання попереднього договору, тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки грошову суму в розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн та судовий збір.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 2 500 доларів США та 70 000 грн та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 641,22 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з попереднього договору від 27 квітня 2021 року не вбачається домовленості стосовно грошової суми завдатку, яка, на думку позивачки, є авансом. Договір від 24 червня 2021 року є тотожним договору від 27 квітня 2021 року Основний договір купівлі-продажу не укладено з вини позивачки. Факт передачі коштів є недоведеним. Наголошено на тому, що фактично договори, на які посилається позивачка, нікчемні, а тому підстави для задоволення позову та стягнення грошових коштів на підставі нікчемного договору відсутні.

17 жовтня 2024 року адвокат Маркело В.О., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надала відзив на апеляційну скаргу в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що з доказів, наданих позивачкою, судом правильно установлено, що грошові кошти були передані відповідачці. Не дивлячись на те, що у попередньому договорі зазначено, що передана сума є завдатком, в дійсності вона є авансом та підлягає поверненню.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні в частині обґрунтування підстав задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 27 квітня 2021 року між позивачкою та відповідачкою було укладено попередній договір, за умовами якого продавець відповідачка отримала від покупця позивачки завдаток за житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн. Сторони договору зобов`язалися у майбутньому, в строк до 27 червня 2021 року, укласти основний договір купівлі-продажу, нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України. Договір вступив у силу після підписання його покупцем та продавцем та діяв до 27 червня 2021 року. Зазначений попередній договір був підписаний позивачкою та відповідачкою.

На виконання зазначеного попереднього договору відповідачка отримала від позивачки завдаток в розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн, про що зазначено безпосередньо у попередньому договорі.

В подальшому, 24 червня 2021 року, між позивачкою та відповідачкою було укладено попередній договір, за умовами якого продавець відповідачка отримала від покупця позивачки завдаток за житловий будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн. Сторони договору зобов`язалися у майбутньому, в строк до 27 червня 2021 року, укласти основний договір купівлі-продажу нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України. Договір вступив у силу після підписання його покупцем та продавцем та діяв до 20 липня 2021 року. Зазначений попередній договір був підписаний позивачкою та відповідачкою.

Однак, у зазначений у попередніх договорах строк договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не був укладений та нотаріально посвідчений.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн. є авансом та підлягає поверненню.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про задоволення позову, втім не погоджується з підставами його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс (попередня оплата) це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17; Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зроблено висновок про те, що «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_8 відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим».

Посилання апеляційної скарги на те, що основний договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки не укладено з вини позивачки, за встановлених фактичних обставин у даній справі відхиляються, як і доводи апеляційної скарги в частині того, що у договорі вказано про передачу завдатку, а не авансу.

Колегія суддів зауважує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. (див.: пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

Переглядаючи рішення у даній справі та погоджуючись із задоволенням позовних вимог, колегія суддів бере до уваги, що за правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 у справі №487/10128/14-ц (14-473цс18) виходила з того, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Цей принцип полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Цивільного процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №401/3856/16-ц висновувано, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Суд апеляційної інстанції встановив, що попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на нікчемність попереднього договору.

Разом з тим з роз`яснень, даних в абз. першому пункту 5, абз. першому пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а також, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, цивільним законодавством вимагається укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна у тій самій формі, що і основний договір, тобто у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Між тим, як вбачається із матеріалів справи, попередній договір між сторонами, що укладений 27 квітня 2021 року, стосується житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Однак його вчинено сторонами у простій письмовій формі і без нотаріального посвідчення.

Тому цей попередній договір є нікчемним і не створює правових наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 220, ст.ст. 635, 657 ЦК України).

При цьому колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду,що зроблений у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №320/2617/17.Так, у абзаці другому ч. 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу другого ч. 5 ст. 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину

Оскільки попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27 квітня 2021 року є нікчемним з моменту його вчинення, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 216 ЦК України слід застосувати правові наслідки його недійсності.

Такими наслідками недійсності нікчемного правочину є повернення відповідачкою одержаних грошових коштів шляхом їх стягнення на користь позивачки .

Враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову із вказаних вище правових підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що з попереднього договору від 27 квітня 2021 року не вбачається домовленості стосовно грошової суми завдатку, яка на думку позиваки є авансом, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Посилання на те, що факт передачі коштів є недоведеним відхиляються, оскільки у договорі вказано, що відповідачка отримала від позивачки завдаток в розмірі 2 500 доларів США, 70 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - зміні в частині обґрунтування підстав задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року змінити в частині обґрунтування підстав задоволення позовних вимог, виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко