КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 2-10853/11

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані представником Гуміровим Олександром Ігоровичем , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києвавід 15 квітня 2024 року та додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києвавід 31 травня 2024 року,постановлені у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

У березні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна про визнання протиправною та скасування постанови.

У вимогах скарги ОСОБА_1 просила визнати протиправною і скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 14.02.2024 року про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 і зобов`язати виконавця поновити порушене право боржника шляхом скасування всіх здійснених в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 виконавчих дій.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що постановою від 14.02.2024 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. в порушення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» відкрила виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05.11.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, пред`явленого стягувачем до виконання із пропуском встановленого законом строку на його пред`явлення до виконання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року у задоволенні скарги про визнання протиправною та скасування постанови - відмовлено.

19.04.2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява представника стягувача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Скребця О.С. про ухвалення додаткового судового рішення та стягнення судових витрат.

Додатковою ухвалою Шевченківського районного суду міста Києвавід 31 травня 2024 року заяву про стягнення судових витрат - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати на правничу допомогу у розмірі 2750 грн.

Не погоджуючись з ухвалами про відмову у задоволенні скарги та стягнення судових витрат, представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Гуміров О.І. звернувся з апеляційними скаргами, у яких просить скасувати ухвали суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання слід відраховувати з дня припинення мораторію, враховувати обставини введення воєнного стану та продовження процесуальних строків, що оскаржувана постанова приватного виконавця прийнята без порушень строку пред`явлення виконавчого листа. Внаслідок цих процесуальних порушень, суд першої інстанції не врахував відсутність законних підстав для застосування п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки станом на момент винесення оскаржуваної постанови приватного виконавця Русецької О.О. від 14.02.2024 року вже не існувало квартири, що раніше перебувала в іпотеці, у зв`язку з її відчуженням 10.09.2016 року.

Відтак з 10.09.2016 року були відсутні обставини, передбачені мораторієм на примусове відчуження іпотечного житла та повинно бути застосоване загальне правило - три роки після останнього повернення виконавчого листа стягувачу.

Також, суд першої інстанції не розглянув клопотання адвоката Гумірова О.І. про витребування доказів у нотаріуса, який здійснив зняття іпотеки і посвідчував договір відчуження, а саме лист банку і договір відчуження, для повного з`ясування обставин.

З зазначеного вбачається, що стягувач особисто ініціював зняття іпотеки під час відсутності впливу обставин мораторію на існуючі правовідносини, в подальшому ПАТ КБ «Надра» здійснив продажу права вимоги до ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», яке ввело в оману приватного виконавця Русецьку О.О. і пред`явило на виконання виконавчий лист, посилаючись на строки, передбачені обставинами мораторію.

Крім цього вважає, що суд першої інстанції вирішуючи питання про стягнення судових витрат, зробив помилку, оскільки в оскаржуваній ухвалі прописано, що ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» надав свої заперечення від 02.04.2024 року, але в матеріалах справи вони відсутні.

Стверджує, що додані документи ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» на підтвердження понесених витрат мають ознаки фіктивності, оскільки розрахунки судових витрат не співпадають зі змістом доданих до заяви договору та акту виконаних робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. - Кувшинова Н.В. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвали Шевченківського районного суду м. Києва - без змін.

Вважає, що судом першої інстанції ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а саме строк повторного пред`явлення виконавчого листа №2-10853/11 виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 не закінчився, оскільки строк не зупинявся, а переривався відповідно до положень частин 4, 5 статті 12, п. 9 частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2015 року в межах виконавчого провадження № 46717800) та на підставі частини 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» розпочався спочатку - з дня закінчення строку дії відповідної заборони, а саме з 24.09.2021 та відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох років.

Тобто строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не пропущений ані первинним стягувачем ПАТ КБ «Надра», ані ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», а отже заява ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про примусове виконання рішення вважається такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» також просить скаргу відхилити, а оскаржувані ухвали залишити без змін. Звертає увагу на те, що твердження скаржника про погашення боргу спростовується відповіддю, наданою Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, про те що наявна кредитна заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у розмірі, визначеному судом. Крім того, скаржник не зазначає у апеляційній скарзі, на підставі яких документів була надана заява іпотекодержателя, тобто чи була оплата заборгованості за кредитним договором. Належним доказом на підтвердження погашення заборгованості є квитанція (платіжне доручення) про оплату, однак скаржник таких документів не надає.

Щодо клопотання про витребування доказів, вважає , що скаржником не заявлялось клопотання про витребування доказів разом зі скаргою поданою до суду першої інстанції, а отже дане клопотання не підлягає задоволенню в розумінні статті 83 ЦПК.

Щодо зняття іпотеки та обтяження на квартиру передану в іпотеку наголошує, що лист банку від 29.07.2016 ПАТ КБ «Надра» не міг бути виданий ПАТ КБ «Надра» та наданий державному реєстратору, оскільки була наявна заборгованість за кредитним договором 8/2007/840-К/1062-Н від 11.06.2007р., що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2012 року, винесеного по цивільні справі №2-10853/11. Вказаним рішенням було стягнуто з боржника на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 98 690 доларів США 77 центів (гривневий еквівалент по курсу НБУ становив 787 789 грн.), судового збору 1700 грн. та 120 грн. збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 789 609 грн. 20 коп. Дане рішення набрало чинності та не виконано на теперішній час.

Також стягувачем було встановлено, що в ході протиправних дій та на підставі підробленого повідомлення Банку було виведено вищезазначену квартиру з-під іпотеки, а право власності перереєстровано на іншу особу без згоди іпотекодержателя та діючи на шкоду кредитору. За вищенаведеним фактом у провадженні СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000374 за заявою стягувача та ведуться слідчі дії.

В судовому засіданні представник приватного виконавця Русецької О.О. - Кувшинова Н.В. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг, ухвали суду - залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника приватного виконавця, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду зі скаргою про скасування постанови приватного виконавця від 14 лютого 2024 року про відкриття виконавчого провадження, боржник ОСОБА_1 посилалась на те, що виконавчий лист про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ КБ «Надра» було повернуто стягувачу 28 жовтня 2015 року. Отже, строк на повторне пред`явлення виконавчого листа тривав три роки та завершився 28 жовтня 2018 року. Оскільки новим стягувачем ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» виконавчий лист було пред`явлено до виконання у лютому 2024 року, то виконавче провадження відкрито приватним виконавцем із порушенням вимог закону.

Тому скаржник просила визнати протиправною і скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 14.02.2024 року про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 і зобов`язати виконавця поновити порушене право боржника шляхом скасування всіх здійснених в рамках ВП НОМЕР_1 виконавчих дій.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист 28 жовтня 2015 року було повернуто стягувачу у зв`язку із мораторієм на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому згідно з положеннями ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» саме з 23.09.2021 року відраховується строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання та станом на 14.02.2024 року такий строк не пропущено.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як встановлено з матеріалів справи, 05 листопада 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист у справі № 2-10853/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Надра» заборгованості за кредитним договором в сумі 98 690,77 доларів США, судового збору 1700 грн. та 120 грн. збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 789 609 грн. 20 коп. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 08 травня 2014 року.

Як вбачається з відміток на виконавчому листі №2-10853/11, він двічі був пред`явлений до примусового виконання: 12.12.2014 року був повернутий на підставі п.9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» та 28.10.2015 року на підставі п.9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

З копії постанови від 28 жовтня 2015 року вбачається, що державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» повернув виконавчий лист стягувачу так як в ході примусового виконання та перевірки майнового стану боржниці державним виконавцем виявлено право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазначене майно перебуває в іпотеці на підставі договору іпотеки № 5969 від 11.06.2011 року та є забезпеченням виконання вимог кредитного договору на суму 69 500,00 доларів США.

ОСОБА_1 постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2015 року ВП№ 46717800 в судовому порядку не оскаржувалась.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року (справа №2-10853/11, провадження №6/761/2013/021) було замінено стягувача - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у виконавчому листі з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2012 року у справі №2-10853/11 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.10-13)

14 лютого 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. відкрила виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-10853/11 виданого 05.11.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором в сумі 98 690,77 доларів США, судового збору 1700 грн. та 120 грн. збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

16.02.2024 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. винесла постанову про арешт коштів боржника у ВП НОМЕР_1, про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. від 16.02.2024 року у ВП № НОМЕР_2 було накладено арешт на нерухоме майно: 1/3 частка квартири, реєстраційний номер 101, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Пунктом 9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на 28.10.2015 року) було передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 28.10.2015 року) було передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Частиною першою ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, що набув чинності 05.10.2016 року (станом на 14.02.2024) встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно з ч.5 ст.12 вказаного Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з 07.06.2014 року передбачав, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 10-2, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

У пунктах 47 і 48 постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 260/2595/22 зазначено, що особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження» як спеціальним нормативно-правовим актом, у цьому випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Виходячи з зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу 28.10.2015 року у зв`язку із мораторієм на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому згідно з положеннями ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» саме з 23 вересня 2021 року відраховується строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання та станом на 14 лютого 2024 року такий строк стягувачем не пропущено.

Доводи представника скаржника, що суд не врахував відсутність законних підстав для застосування п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ще 10 вересня 2016 року зі згоди іпотекодержателя ПАТ КБ «Надра» квартира, яка перебувала в іпотеці, була відчужена, відтак були відсутні обставини, передбачені мораторієм на примусове відчуження іпотечного житла, колегія суддів не бере до уваги, оскільки підставою для повернення виконавчого листа стягувачу постановою від 28 жовтня 2015 року були саме положення п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а тому приватний виконавець Русецька О.О., вирішуючи питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення кредитної заборгованості, не зобов`язана була перевіряти обставини щодо реалізації предмета іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не розглянув клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Кучмій Н.В. - архівної копії договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала в іпотеці банку та була відчужена 10.09.2016 року, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що суперечать матеріалам справи, оскільки відповідно до ухвали суду першої інстанції, що занесена до протоколу судового засідання від 15 квітня 2024 року ( запис № 26), суд за результатами обговорення зазначеного клопотання з учасниками справи відмовив у задоволенні клопотання, вказавши, що зазначений договір жодним чином не впливає на встановлення правомірності чи неправомірності постанови приватного виконавця.

У задоволенні аналогічного клопотання про витребування доказів, заявленого представником стягувача ОСОБА_1 - Гуміровим О.І., апеляційним судом також було відмовлено, враховуючи вищевикладене, а також оскільки з матеріалів справи - листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.06.2021 року на адресу ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» встановлено, що за період з 12.03.2012 року відсутні будь-які платежі за кредитним договором від 11.06.2007 року, укладеним з ОСОБА_1 ( а.с.79).

При цьому у додаткових поясненнях від 12.02.2024 року на скаргу представник стягувача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» зазначає, що стягувачем було встановлено, що на підставі підробленого повідомлення банку було виведено зазначену квартиру з-під іпотеки, а право власності перереєстровано на іншу особу без згоди іпотекодержателя та діючи на шкоду кредитору. За вищенаведеним фактом у провадженні СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000374 за заявою стягувача та ведуться слідчі дії ( а.с. 77).

Зазначені обставини підтверджуються наявними у Державному реєстрі судових рішень ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2022 року та 22 грудня 2022 року у вказаному кримінальному провадженні про задоволення клопотань слідчого СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, в яких встановлено, що відчуження квартири було здійснено ОСОБА_1 , а не банком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають, оскільки підставою для повернення виконавчого листа стягувачу 28 жовтня 2015 року був саме пункт 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на іпотечне майно та відсутністю у боржника іншого майна, на яке можливо було звернути стягнення.

Встановивши, що з дня закінчення відповідної заборони, тобто з 23 вересня 2021 року, строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання не сплив, даних про виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості боржником ОСОБА_1 не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання неправомірною постанови приватного виконавця Русецької О.О. про відкриття виконавчого провадження від 14 лютого 2024 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованості додаткової ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року суд апеляційної інстанції відхиляє , виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану додаткову ухвалу, суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації стягувачу витрат на правничу допомогу врахував співмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а також з урахуванням заперечень сторони скаржника щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення з скаржника на користь стягувача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» частину понесених витрат на правову допомогу у розмірі 2750 грн.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у запереченні на скаргу боржника ОСОБА_1 представник стягувача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» Скребець О.С. повідомив, що стягувач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. ( а.с. 47), а також зазначив, що докази понесених витрат будуть подані у строки, визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Копія вказаного заперечення була надіслана на адресу боржника ОСОБА_1 , що підтверджується квитанцією Укрпошти від 29.03.2024 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи заперечень стягувача є безпідставними, спростовуються матеріалами справи, в яких наявні заперечення ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», зареєстровані судом за вхідним № 32288 від 02 квітня 2024 року ( а.с. 44 - 50).

19 квітня 2024 року, тобто у п`ятиденний строк після винесення ухвали від 15 квітня 2024 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1., представником стягувача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» через систему «Електронний суд» було подано заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» представником заявника було надано до суду: копію договору №02/01-24 про надання правової допомоги від 02.01.2024 року з адвокатським бюро «Юлії Чміль»; копію додатку №1 до договору №02/01-24 від 02.01.2024 року, в якому визначено вартість послуг, що надаються адвокатським бюро; копію акту про надання правничої допомоги від 16.04.2024 року, підписаного директором ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» Скребець О.С. та керуючим бюро Чміль Ю.В.

Надаючи оцінку поданим стягувачем доказам на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що визначена сторонами вартість наданих адвокатом послуг - ознайомлення з матеріалами справи - 30 000 грн., складання заперечень на скаргу та додаткових пояснень на скаргу - 34 000 грн., є неспівмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому суд вважав за можливе стягнути з скаржника витрати на професійну правничу допомогу за: ознайомлення з матеріалами справи - 750 грн., складання заперечень на скаргу та додаткових пояснень в розмірі 2000 грн.

Враховуючи категорію справи, яка відноситься до незначної складності та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням наявності заперечень представника боржника Гумірова О.І. від 06.05.2024 року щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви та стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2750 грн. є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлена сума судових витрат в розмірі 10 000 грн. не співпадає із вказаною в договорі та акті сумою, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки в акті про надання правової допомоги від 16 квітня 2024 року вказано, що правова допомога Адвокатським бюро «Юлії Чміль» була надана саме у даній справі № 2-10853/11, що розглядалась у Шевченківському районному суді м. Києва, а також зазначено про складання заяв по суті справи, які наявні у матеріалах справи ( а.с. 108).

Доводи апеляційної скарги про відсутність документів, які б підтверджували оплату наданих послуг, також висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у матеріалах справи містяться докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначаючи розмір витрат на правову допомогу, що підлягають компенсації стягувачу, судом першої інстанції належним чином було враховано вказані норми процесуального права та висновки Верховного Суду щодо їх застосування.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала та додаткова ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційних скарг скаржника висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані представником Гуміровим Олександром Ігоровичем , - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року та додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києвавід 31 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.