Провадження №2/760/2803/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданою посадовою або службовою особою органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 грн компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з 03 квітня 2017 року, згідно укладеного з ІНФОРМАЦІЯ_4 контракту строком на 3 роки, проходив військову служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 09 серпня 2019 року № 9-РC, відповідно до підпункту «б» п.2 ч. 5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов?язок і військову службу», на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії (згідно свідоцтва про хворобу №1026 від 31.07.2019) про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я.

13 серпня 2019 року командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 своїм наказом № 180 прийняв рішення відносно ОСОБА_1 зокрема, вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; надати щорічну основну відпустку за 2019 рік, терміном 40 діб з 14 серпня по 23 вересня, та після закінчення відпустки з 23 вересня 2019 року виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та зняти з усіх видів забезпечення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, в адміністративній справі №320/5332/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_4, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року, в адміністративній справі № 320/3793/19, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яка полягає у неприйнятті по суті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 22.05.2018 про переведення до НОМЕР_3 начального центру АДРЕСА_3.

Підставами для відшкодування шкоди в даній справі є, зокрема, встановлена вищезазначеними судовими рішеннями протиправна бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік; неприйнятті по суті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року про переведення до НОМЕР_3 начального центру АДРЕСА_3.

Неодноразова протиправна бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 викликали у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішень, розчарування в діяльності командування та додаткові психічні напруження, пов`язані з підготовкою позовних заяв та інших процесуальних документів під час розгляду та вирішення судових справ в першій та апеляційній інстанціях, що внесло суттєвий дискомфорт у його звичний спосіб життя, вимагало додаткових зусиль, часу, втрати нормальних життєвих зв`язків.

Протиправні бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 мали на ОСОБА_1 негативний вплив, негативні емоції досягли рівня страждання та приниження в очах особового складу частини, стали причиною ускладнення його захворювань, що загалом призвело для встановлення інвалідності.

Вважає, що встановлення судовими рішеннями фактів протиправної бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, що потягло порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації його життя, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 10000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року вказану справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

26 січня 2021 року справа надійшла за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 січня 2021 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків.

24 лютого 2021 року на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем подано позовну заяву в новій редакції.

Ухвалою суду від 01 березня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

29 липня 32021 року від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень зазначає, що відповідно до довідки про проходження військової служби ОСОБА_1 позивач проходив військову службу у Збройних Силах в період з 15 травня 1984 року по 30 травня 1986 року у військовій частині НОМЕР_4 АДРЕСА_1 , з 03 квітня 2017 року по 26 червня 2017 року у військовій частині НОМЕР_5 АДРЕСА_2 , з 26 червня 2017 року по 07 серпня 2018 року у військовій частині НОМЕР_6 АДРЕСА_3 та був переведений до військової частини НОМЕР_1 28 серпня 2018 року.

13 червня 2019 року позивач подав рапорт у якому просив направити його на медичний огляд військово-лікарською комісією для визначення ступеню інвалідності.

14 червня 2019 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №136 від 14 червня 2019 року сержанта ОСОБА_1 , командира гармати батареї забезпечення, було направлено для проходження військово-лікарської комісії для визначення ступеню інвалідності (втрати працездатності у % відношенні) з 15 червня 2019 року.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №1026 від 31 липня 2019 року, на підставі статей 38-б, 39-в, 40-в, 26-б, 41-в, графи II Розкладу хвороб - ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний стан.

У відповідності до вимог законодавства командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №9-PC від 09 серпня 2019 року: відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» нижчепойменованих осіб рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 звільнити зі служби у запас за підпунктом «Б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положенням про проходження громадянами України військової служби) - ОСОБА_1 , командира гармати артилерійського взводу батареї забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

13 серпня 2019 року позивачем було подано рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України та надання щорічної основної відпустки за 2019 рік з 14 серпня 2019 року до 23 вересня 2019 року, з наступним виключенням зі списків особового складу частини за станом здоров`я.

На підставі чого командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №180 від 13 серпня 2019 року, яким сержант ОСОБА_1 справи та посаду здав, з 14 серпня 2019 року його направлено у щорічну основну відпустку, з наступним виключенням зі списків особового складу частини з 23 вересня 2019 року та направлено документів для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Пунктом 10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №193 від 07 вересня 2020 року - сержант ОСОБА_1 , командира гармати артилерійського взводу батареї забезпечення, вважається виключеним зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знятим з усіх видів забезпечення з 27 листопада 2019 року. Підставою, даного виключення була доповідна записка ТВО начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 про повний розрахунок сержанта ОСОБА_1 (вх. №81в від 07.09.2020 року).

Так рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року частково було задоволено позовні вимоги позивача, в частині визнано протиправною бездіяльність командира частини, яка полягала у неприйнятті рішення по рапорту щодо переводу до НОМЕР_3 навчального центру позивача. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення суду 1 інстанції залишено без змін. Зазначає, що рішенням суду було задоволено позовні вимоги позивача лише частково, та командира військової частини не було зобов`язано прийняти позитивне рішення та перевести позивача до НОМЕР_3 навчального центру в АДРЕСА_3 , оскільки позивача відповідно до Свідоцтва про хворобу №1026 від 31.07.2019 року визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний стан.

Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зазначає наступне.

20 березня 2020 року Київським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення по справі №320/5332/19 за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_4, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги позивача були задоволено частково, а саме зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 .

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Командира військової частини НОМЕР_1 не було зобов`язано прийняти саме позитивне рішення та виплатити матеріальну допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік ОСОБА_1 , а лише розглянути рапорт позивача.

Рішення Київського окружного адміністративного суду було виконано військовою частиною НОМЕР_1 в повному обсязі (розглянуто рапорт ОСОБА_1 ).

Протоколом №7 від 19 жовтня 2020 року засідання комісії щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , на підставі рішення суду 1 інстанції - одноголосно було вирішено направити клопотання щодо виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 в повному обсязі для розгляду комісією командування Сухопутних військ Збройних сил України, в добровільному порядку, що підтверджується листом (вих. №1659 від 04 грудня 2020 року) до Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Отже, рішення суду було виконано в повному обсязі.

Додатково зазначає, що позивач вже звертався до Київського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини про визнання протиправними дій (поширення конфіденційної інформації про діагнози хвороб) та стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

28 лютого 2020 року Київським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_4, про визнання протиправними дій, яким у задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2020 року рішення суду першої інстанції рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Відтак, позовні вимоги позивача відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою або службовою особою державної влади та стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000 грн не підлягають задоволенню.

Ухвалою від 29 листопада 2021 року було призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

12 вересня 2024 року до суду надійшов висновок експертів №5755/22-61 від 04 вересня 2024 року за результатами проведення комісійної психологічної експертизи у справі №752/20398/20.

Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року було поновлено провадження у справі.

В судове засідання, призначене на 26 листопада 2024 року позивач не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 квітня 2017 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, має звання сержанта.

З 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 переведено до військової частини НОМЕР_1 на посаду командира гармати для тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира частини з правової роботи з подальшою перспективою в порядку переатестації призначення на зазначену вакансію та присвоєння звання «капітан юстиції».

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв?язку з витратами на проведення операції - артифакції правого ока від 19 лютого 2019 року.

Згідно протоколу засідання комісії щодо виплат матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2019 року №1 за результатами розгляду рапорту позивача рішення не прийнято та перенесено на кінець року за наявності коштів.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, в адміністративній справі №320/5332/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_4, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та прийняти відповідне рішення. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року, в адміністративній справі № 320/3793/19, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю та визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яка полягає у неприйнятті по суті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 22.05.2018 про переведення до НОМЕР_3 начального центру АДРЕСА_3.

Звернувшись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач зазначає, що підставами для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлена вищезазначеними судовими рішеннями протиправна бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік; неприйнятті по суті рішення за рапортом ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року про переведення до НОМЕР_3 начального центру АДРЕСА_3, до якого він надав рекомендаційний лист командування військової частини НОМЕР_7 , з подальшою переатестацією та призначенням на вакантну посаду помічника командира частини з правової роботи, у встановлені законом строки, а також, рішення про надання матеріальної допомоги за 2019 рік у зв`язку з витратами на проведення операції на оці від 19 лютого 2019 року, призвело до порушення його особистих прав і свобод, включаючи отримання гарантій і компенсацій, належного матеріального забезпечення під час проходження військової служби, інших соціальних виплат визначених законами України та згідно п.2 Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Так, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст.56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму ВСУ).

Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У ч.1 ст.1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення ст.ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За правилами ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

За таких обставин, доводи позивача, яка діє в своїх інтересах та в інтересах сина про завдання їм моральної шкоди протиправними рішенням комісії МОУ, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд доходить висновку про те, що позивачі мають право на відшкодування завданої їм моральної шкоди за рахунок держави.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року №35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи №5755/22-61 від 04 вересня 2024 року, за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання внаслідок встановленої судами протиправної бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ; за результатами психологічного дослідження констатується значна ступінь вираженості моральної шкоди, орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 18 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи судом.

Відповідно до частин 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Суд погоджується із висновком експерта, та вважає його законним та таким, що узгоджується з наявними матеріалами справи.

Разом з тим, на підставі ст.13 ЦПК України, суд вирішує справу в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а тому, з урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивача, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн, що підлягає стягненню на користь позивача, визначено з урахуванням вимог розумності та буде справедливою сатисфакцією.

При цьому, при розгляді даної справи суд також виходить з того, що тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Верховний Суд у постанові від 16.11.2022 у справі № 591/387/21 (провадження № 61-17858св21) зробив висновок, що: кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. […] ухваливши правильне по суті судове рішення про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суди не звернули увагу, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів».

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19):

«Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Таким чином, спричинена позивачам моральна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 284, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В АЛ И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч.1 ст.355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст.273 ЦПК України).

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 ;

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_4, місцезнаходження: АДРЕСА_5, ЄДРПОУ НОМЕР_9;

відповідач - Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова