УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 243/2131/21

провадження № 61-8590ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 грудня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника Слов`янського міського голови.

15 листопада 2016 року працівниками прокуратури Донецької області він був затриманий в службовому кабінеті за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України та поміщений до ізолятора тимчасового тримання. Слідчий суддя обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави яку було внесено 18 листопада 2016 року, а 21 листопада 2016 року позивач звільнений з-під варти.

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області вироком від 01 липня 2020 року визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та виправдав у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення. Донецький апеляційний суд ухвалою від 22 вересня 2020 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2020 року залишив без змін. Загальний строк досудового розслідування та судового провадження щодо позивача тривав 3 роки 10 місяців і 7 днів

(46 місяців і 7 днів).

Слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області ухвалою

від 24 листопада 2016 року відсторонив ОСОБА_1 від займаної посади заступника міського голови, в подальшому, неодноразовими ухвалами слідчого судді вказаний запобіжний захід продовжений. Під час відсторонення заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась, іншого джерела доходу у нього не було, оскільки відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», він не мав права суміщати свою службову діяльність з іншою посадою, займатися іншою оплачуваною роботою. Позивач зазначав, що одружений, має двох дітей, один з яких на той момент був неповнолітній, донька - студенткою вищого навчального закладу, дружина - домогосподарка. Вказував, що крім нього, родину утримувати було нікому, тому він вимушений був звільнитися 05 квітня 2017 року із займаної посади для подальшого працевлаштування. Зазначав, що оскільки його було виправдано за обставинами, що реабілітують, він має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку ДКСУ стягнути компенсацію втраченого заробітку в сумі 288 386,76 грн, моральну

шкоду - 8 683 200 грн, матеріальну шкоду - 18 597 грн, судові витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, - 20 593 грн.

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 19 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку ДКСУ на користь ОСОБА_1 компенсацію заподіяної моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 1 000 000 грн, компенсацію втраченого заробітку - 288 386,76 грн, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі, понесені витрати на проведення судової експертизи - 2 951 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що унаслідок незаконних дій органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави і винесення судом виправдувального вироку (позивач перебував під слідством та судом 46 місяців і 7 днів, з яких утримувався під вартою 6 днів), що свідчить про безпідставне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, позивач зазнав душевних страждань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, підриву авторитету заступника міського голови, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, чим завдали йому моральну шкоду, яку судом визначено у розмірі 1 000 000 грн.

Щодо відшкодування компенсації втраченого заробітку, суд виходив з того, що позивач був позбавлений можливості отримувати заробітну плату у зв`язку з відстороненням від посади, тому вказані позовні вимоги також підлягають задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Донецька обласна прокуратура оскаржили його в апеляційному порядку.

Верховний Суд розпорядженням від 22 липня 2022 року № 40 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Донецький апеляційний суд)» змінив територіальну підсудність судових справ Донецького апеляційного суду на Дніпровський апеляційний суд.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнив частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року змінив в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення компенсації втраченого заробітку, витрат за проведення експертизи.

Зменшив розмір стягнутої компенсації моральної шкоди з 1 000 000 грн

до 500 000 грн, зменшив розмір компенсації втраченого заробітку

з 288 386,76 грн до 54 514,60 грн та зменшив понесені витрати на проведення судової експертизи з 2 951 грн до 1 276,77 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності, справедливості, пропорційності, врахувавши обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань внаслідок незаконного перебування протягом тривалого часу під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення у відшкодування моральної шкоди, проте апеляційний суд вважав за доцільне зменшити розмір моральної шкоди з 1 000 000 грн до 500 000 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на компенсацію втраченого заробітку за час відсторонення від роботи, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції жодної довідки не перевірив, не провів свого розрахунку, у зв`язку з чим дійшов невірного висновку про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог в частині компенсації втраченого заробітку за час відсторонення від роботи у визначеному позивачем розмірі.

Разом з тим, вимоги про відшкодування витрат за проведення експертизи також підлягають зменшенню.

У касаційній скарзі, поданій 14 червня 2024 року через систему «Електронний суд», Донецька обласна прокуратура просить змінити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування моральної шкоди, зменшити розмір з 500 000 грн до 309 808 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втраченого заробітку та витрат за проведення експертизи до суду касаційної інстанції не оскаржуються, тому Верховним Судом у касаційному порядку не переглядаються.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що з 04 грудня 2015 року ОСОБА_1 на підставі рішення Слов`янської міської ради від 02 грудня 2015 року № 17-ІІ-7

«Про затвердження заступником міського голови та членом виконавчого комітету міської ради ОСОБА_1 » та розпорядження міського голови від 03 грудня 2015 року № 268 «Про початок виконання обов`язків повноважень заступника голови ОСОБА_1 » обіймав посаду заступника Слов`янського міського голови.

15 листопада 2016 року ОСОБА_1 затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою

статті 368 КК України.

Слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області ухвалою

від 16 листопада 2016 року наклав арешт на майно, яке було вилучено

15 листопада 2016 року, у тому числі телефон марки SAMSUNG GALAXY S4.

Слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області ухвалою

від 18 листопада 2016 року обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави.

Слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області ухвалою

від 24 листопада 2016 року відсторонив ОСОБА_1 від займаної посади заступника міського голови Слов`янської міської ради Донецької області строком на 2 місяці.

Ухвалами слідчих суддів Краматорського міського суду Донецької області

від 11 січня та від 07 березня 2017 року строк відсторонення від займаної посади ОСОБА_1 продовжений.

Міський голова Слов`янської міської ради Донецької області розпорядженням від 29 листопада 2016 року № 313 відсторонив ОСОБА_1 від займаної посади з 24 листопада 2016 року строком на 2 місяці. Розпорядженням

від 27 січня 2017 № 14 на виконання ухвали суду строк відсторонення продовжений.

Міський голова Слов`янської міської ради Донецької області розпорядженням від 05 квітня 2017 року № 65, прийнятого згідно з рішенням Слов`янської міської ради Донецької області від 05 квітня 2017 року № 11-ХХІІ-7

«Про звільнення із займаної посади заступника міського голови, вивід зі складу виконавчого комітету міської ради ОСОБА_1 » звільнив ОСОБА_1 із займаної посади заступника міського голови за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області вироком від 01 липня 2020 року визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та виправдав у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення.

Донецький апеляційний суд ухвалою від 22 вересня 2020 року вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2020 року залишив без змін.

Також суди встановили, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв

про народження серії НОМЕР_1 від 24 вересня 1996 року та

серії НОМЕР_2 від 06 квітня 1999 року.

Відповідно до довідки Слов`янської міської ради Донецької області

від 16 жовтня 2020 року № 01.0.-07/3600 розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за умови перебування на посаді за період з серпня

до вересня 2020 року становить 2 152,14 грн, матеріальна допомога на оздоровлення - 45 194,94 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - 45 194,94 грн.

Технічним висновком ФОП ОСОБА_4 від 03 червня 2021 року за результатами огляду мобільного телефону марки SAMSUNG GALAXY S4 встановлено: здуття акумулятора внаслідок глибокої тривалої розрядки; вихід з ладу контролеру зарядки; окислення контактів групи SIM і SD карти пам`яті. Ремонт нерентабельний, оскільки оригінальні деталі заводом-виробником не виготовляються, на територію України не доставляються. Заміна на аналоги стабільної роботи телефону не гарантують.

Згідно з довідкою Слов`янської міської ради Донецької області від 20 липня 2021 року № 05/162 середній розмір заробітної плати заступника міського голови ОСОБА_1 на час його звільнення 05 квітня 2017 року за останні два місяці роботи на зазначеній посаді склав 12 734,48 грн. Середньоденна заробітна плата - 578,84 грн.

Відповідно до висновку судової психологічної експертизи від 28 серпня

2023 року № 5962-5963 ситуація незаконного затримання, притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом протягом 46 місяців та 7 днів вплинула на особистість ОСОБА_1 , як психотравмуючий фактор та полягає у заподіянні значних перешкод його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й дотепер вимагає від ОСОБА_1 додаткових надлишкових зусиль. Зазначене суттєво негативно вплинуло на його психологічний стан, значно перешкодило оптимальному та звичному для його особистості соціальному функціонуванню, зруйнувало життєві плани та перспективи, порушило зміст та якість усталеного життя. Ситуація зумовила й підтримує у ОСОБА_1 протягом тривалого часу існування психологічно складних (на моральному рівні) негативних переживань. Розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяні моральні страждання, завдані незаконним триманням під вартою, становить 1 296 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та

статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження

№ 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених

пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду

від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження

№ 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду

від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження

№ 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року

у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня

2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21),

від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження

№ 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 15 листопада 2016 року ОСОБА_1 затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, що підтверджується копією протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15 листопада 2016 року, складеним слідчим в особливо важливих справах Першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області.

Слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області ухвалою

від 18 листопада 2016 року обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави.

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області вироком від 01 липня 2020 року, який залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, визнав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою

статті 368 КК України, та виправдав у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення.

Верховний Суд ураховує, що доводи касаційної скарги Донецької обласної прокуратури стосуються лише розміру морального відшкодування, належного до стягнення.

Разом із цим, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 3 роки 10 місяців і 7 днів (46 місяців і 7 днів, з яких утримувався під вартою 6 днів).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 жовтня

2022 року становить 6 700 грн, виходячи з якого має обчислюватися відшкодування моральної шкоди (6 700 грн х 46 міс. = 308 200 грн).

У постановах від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 05 жовтня 2022 року у справі № 373/1292/20 (провадження № 61-6909св22), від 09 листопада 2022 року у справах № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) та № 296/4523/19 (провадження

№ 61-18635св21) Верховний Суд зазначив, що «статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, змінюючи розмір суми відшкодування, визначений судом першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин цієї справи, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 до розміру 500 000 грн.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Посилання в касаційній скарзі про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15 (провадження № 14-298цс18), колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова була предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, а також глибині моральних страждань, завданих незаконним триманням під вартою, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішень, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який

стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк