Справа № 465/2520/20 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/2361/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його

представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, в якому просила: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 в період з 01 січня 2004 року по 18 квітня 2018 року; визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності її ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 і в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею ( ОСОБА_5 ) право власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 18 квітня 2018 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , однак, як чоловік та жінка, однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони проживали ще з травня 2000 року.

Встановлення даного факту необхідне позивачці для визнання квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6 , об`єктом права спільної сумісної власності їх, як подружжя, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить спірна квартира, на яку, окрім неї, заявляють свої права, як спадкоємці першої черги за законом, діти ОСОБА_6 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач відносить вказану квартиру до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки така набута у власність її чоловіком у період їхнього спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому вважає, що їй належить 1/2 частка в цій квартирі, а спадковою після смерті чоловіка є інша 1/2 частка квартири, яка підлягає спадкуванню спадкоємцями першої черги за законом, до яких відноситься вона та відповідачі.

При цьому, позивач зауважує, що хоч і квартира була набута її чоловіком у власність в процесі приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради, згідно з розпорядженням №1779, однак, квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки на той час у Сімейному кодексі України не було норми, яка б відносила такий об`єкт до особистої власності одного з подружжя.

Також позивач зазначає, що увесь час проживала разом із чоловіком у спірній квартирі, протягом 2010 2011 років за її особисті кошти, а це близько 11000 доларів США, з яких: 2000 доларів США її власні заощадження, а 8500 доларів США сума грошових коштів, отриманих в дар від її матері ОСОБА_7 , було проведено капітальний ремонт квартири, у зв`язку з чим вартість квартири істотно збільшилась, тому квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Судові витрати у виді судового збору у сумі 2225 грн. 80 коп., сплаченого позивачкою при поданні позовної заяви, та на правничу допомогу, надану позивачці в сумі 18000 грн., залишено за позивачкою.

Стягнуто з позивачки ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21000 грн.

Стягнуто з позивачки ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21000 грн.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_5 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що відмова у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є необгрунтованою й такою, що грубо порушує її права.

Вказує, що судом відмовлено у задоволенні цієї позовної вимоги лише з тих підстав, що це не створить правових підстав для неї ( ОСОБА_5 ), однак, на її переконання, дане твердження є неправильним, оскільки позовна вимога про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є самостійною та може створювати правові наслідки для неї.

Додає, що необхідно було враховувати, що у випадку виявлення майна, яке було набуте нею та її покійним чоловіком до реєстрації шлюбу, вона буде позбавлена права на поділ такого майна через те, що суд відмовив їй у задоволенні вимоги про встановлення факту.

Окрім того, вважає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків, допитаних у судовому засіданні, які підтвердили факт перебування позивачки та її покійного чоловіка у фактичних шлюбних відносинах, факт їхнього спільного проживання та факт наявності спільного побуту.

Зауважує, що фактичні шлюбні відносини, спільне проживання, спільний побут та відпочинок підтверджують й наявність спільного бюджету у сім`ї.

Вважає, що суд формально підійшов до оцінки показань свідків, не оцінив усі докази в їх сукупності, що призвело до прийняття неправильного рішення щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Зазначає, що протягом 2010 2011 років за її кошти у спірній квартирі було проведено капітальний ремонт, що підтверджується відповідними записами, пояснення сторін тощо, на проведення ремонтних робіт нею витрачено близько 15000 доларів США, однак, суд безпідставно відхилив ці доводи та докази без належного обгрунтування своїх висновків в цій частині.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що показаннями свідків не доведено наявність спільного бюджету у неї з покійним чоловіком у спірний період, адже, неможливо проживати значний період разом у фактичних шлюбних відносинах і не мати спільного сімейного бюджету.

Позивач просила задовольнити її позовні вимоги, а судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу, понесені нею, покласти на відповідачів.

21.08.2024 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Звертає увагу, що позивач не була зареєстрована у спірній квартирі разом із своїм чоловіком, відтак, останній, будучи власником квартири, не виявляв бажання на зміну постійного місця проживання позивачки, що, на переконання відповідача, не може свідчити на користь підтвердження ведення постійного спільного господарства та наявності у них спільного бюджету.

Також зазначає, що позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження ведення спільного побуту, наявності спільного бюджету та проведення спільних витрат чи придбання майна в інтересах сім`ї у спірний період, відтак, не доведено наявність між ними усталених відносин, притаманних подружжю.

Окрім того, відповідач звертає увагу, що розгляд справи у суді першої інстанції тривав від 05 травня 2020 року до 13 червня 2024 року і протягом цього періоду спадкова маса жодних змін не зазнала, тому вважає безпідставними доводи позивачки про необхідність встановлення факту для можливості поділу виявленого в майбутньому спільного майна, придбаного у спірний період.

Також наголошує, що спірна квартира є особистою власністю спадкодавця, оскільки була набута ним у власність в процесі приватизації, позаяк, з урахуванням внесених змін до Сімейного кодексу України, приватизована квартира могла бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя лише у випадку набуття її у власність одного з подружжя у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року.

04.09.2024 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому також заперечив доводи та вимоги апелянта.

Відповідач вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що у зв`язку з невстановленням об`єктів спільного сумісного майна, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю є зайвою і не створить для позивача будь-яких правових наслідків.

За позицією відповідача, спірна квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності, оскільки набута його батьком у власність в процесі приватизації.

24.10.2024 року відповідач ОСОБА_3 подав заяву про стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., на підтвердження понесення яких подав рахунки на оплату послуг, платіжні інструкції на вказану суму, договір про надання правової допомоги від 01.09.2024 року, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю та ордер на представництво його інтересів у суді апеляційної інстанції адвокатом Гомзяком І.А.

В судове засідання апеляційного суду позивач повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, її стороною повторно подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвокатів в інших справах, однак, у задоволенні такого клопотання відмовлено, оскільки таке клопотання стороною позивача заявлено повторно, причини неявки представників позивача в судове засідання апеляційного суду не підтверджено документально, тому такі не визнано поважними і справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності сторони позивача.

Заслухавши пояснення сторони відповідачів в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі статтею 74 Сімейного кодексу (далі СК) України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто положення статтей 60 73 СК України.

Так, зокрема, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Частину першу статті 57 СК України доповнено пунктом 4 згідно із Законом №4766-VІ від 17 травня 2012 року.

У частині першій статті 62 СК України вказано, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 року (а.с.16 т.1).

На момент смерті, ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який вони зареєстрували 18 квітня 2018 року, актовий запис №117 (а.с.15 т.1). Спільних дітей у них немає.

З 03.06.1973 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2003 року, що набрало законної сили 17 травня 2004 року (а.с.24-25 т.1). Від даного шлюбу є син ОСОБА_9 , 1976 року народження.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 заведена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. 02 грудня 2019 року (а.с.158 т.1).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулись: дружина спадкодавця ОСОБА_5 та його діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.159, 176-177, 189, 192-196 т.1).

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради (а.с.6 т.1).

Відповідно до вказаного свідоцтва, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 06 жовтня 2006 року №1779.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12570449, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_6 20 листопада 2006 року (а.с.6 т.1).

У даній квартирі проживав і був зареєстрований лише її власник ОСОБА_6 (а.с.164 т.1).

Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою, згідно з якою, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено, а частину першу статті 57 цього Кодексу доповнено пунктом 4, згідно з яким, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України, лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, відносилось до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що спірна квартира не може відноситись до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки є особистою приватною власністю ОСОБА_6 , який набув право власності на квартиру в процесі її приватизації 06 жовтня 2006 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Правильними є й висновки суду про відсутність належних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира збільшилась у своїй вартості внаслідок вкладення позивачкою особистих коштів у ремонт квартири.

Враховуючи наведену вище норму статті 74 СК України й те, що необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 позивачка обгрунтовувала віднесенням спірної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності її та ОСОБА_6 , як подружжя, однак, у задоволенні такої вимоги позивачки було відмовлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки в повному обсязі.

Отже, за встановлених і наведених вище обставин справи, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону й те, що до закінчення судових дебатів сторона відповідача ОСОБА_3 зробила відповідну заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу і докази на підтвердження понесених витрат подала з дотриманням встановленого процесуальним законом строку, така заява підлягає вирішенню апеляційним судом.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

Колегія суддів вважає розмір витрат на правничу допомогу 8000 грн., понесених відповідачем ОСОБА_3 на стадії апеляційного розгляду справи і описаних в рахунку на оплату (підготовка відзиву на апеляційну скаргу 5000 грн. і забезпечення представництва в суді 3000 грн.), необґрунтовано завищеним.

Так, зокрема, на стадії апеляційного розгляду справи правова позиція сторони є вже сформованою, а всі докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, досліджені в суді першої інстанції, відтак, підстав для висновку про складнощі у написанні адвокатом відзиву на апеляційну скаргу немає, тому, ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн., з яких: 2000 грн. за підготовку відзиву і 1000 грн. за участь адвоката у двох судових засіданнях, що за встановлених обставин буде відповідати принципу співмірності розміру судових витрат із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт на стадії апеляційного розгляду справи.

За встановлених і наведених вище обставин, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич