Справа № 203/4573/20
Провадження № 2/0203/82/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сядро Г.Г.,

за участі:

представника позивача Кохановської К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ», приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності,

встановив:

11.12.2020 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулась Дніпровська міська рада (далі позивач, ДМР) з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 (далі третя особа-1), Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ» (далі ТОВ «АССАФ», третя особа-2), приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна (далі третя особа-3), ОСОБА_3 (далі третя особа-4), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (далі третя особа-5), про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності, в якому позивач просить суд:

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності на нерухоме майно, а саме: 59/100 часток нежитлового приміщення №53 поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за наступними особами: Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ» (), дата внесення запису від 02.08.2007 року, реєстраційний номер майна: 19778791; ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), дата внесення запису від 04.04.2011 року, реєстраційний номер майна: 19778791; Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наступними особами: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), номер запису про право власності: 11011102 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В.; ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), номер запису про право власності: 11011969 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В.

07.06.2022 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на підставі постанови Верховного Суду (ВС) від 26.05.2022 року, справа №203/4573/20, на новий розгляд до суду першої інстанції надійшла цивільна справа №203/4573/20 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ», приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

За змістом вищевказаної постанови, ВС зазначив, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, у задоволенні позову Дніпровської міської ради було відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що 59/100 часток нежитлового приміщення площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 , вибули із володіння Дніпровської міської ради поза її волею на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову ТОВ «АССАФ» у визнанні права власності на це майно. Нинішній власник цього майна ОСОБА_1 набув право власності на нього за безвідплатним договором у особи, яка не мала права розпоряджатись ним. Також у процесі розгляду цієї справи відповідачем було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності за поданим до них Дніпровською міською радою позовом. Суди, встановивши, що датою порушення права Дніпровської міської ради є 16 лютого 2012 року, а позов подано до суду 11 грудня 2020 року, за відсутності поданого останнім клопотання про поновлення строку позовної давності, відмовили у задоволенні позову.

ВС вказав на те, що суди не з`ясували і не перевірили, з якого моменту позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права. Разом із цим, в оскаржуваних судових рішеннях суди не навели будь-яких висновків щодо наявності або відсутності порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача, без яких дійти висновків про наявність або відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності неможливо. Висновок судів про те, що позивач дізнався про порушення свого права з дня ухвалення Господарським судом Дніпропетровської області судового рішення 16 лютого 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на 59/100 часток нежитлового приміщення, площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 , є припущенням, оскільки останнє не містить висновків про порушення прав або інтересів Дніпровської міської ради.

У порушення статей 89, 367 ЦПК України суди не надали належної оцінки доводам позивача та наданим ним доказам, що про порушення свого права Дніпровська міська рада дізналася у травні 2020 року, отримавши інформацію про право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2020 року, а також з листа Департаменту по роботі з активами від 26 травня 2020 року.

При новому розгляді справи судам належить перевірити доводи Дніпровської міської ради щодо непропущення строку позовної давності на звернення до суду з позовом та надати оцінку наданим доказам.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 59/100 часток нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , є комунальною власністю територіальної громади міста Дніпра. Проте листом від 26.05.2020 року за №4/8-146 Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради повідомив, що на цей час спірне нерухоме майно належить іншій особі. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне нежитлове приміщення належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого 02.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим №2795. При цьому ОСОБА_4 спірне майно належало на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого 08.08.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим №2552. Своєю чергою, ОСОБА_2 спірне нежитлове приміщення №53 належало на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «АССАФ», посвідченого 01.03.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим №478.

Власником спірного нерухомого майна як частини житлового будинку АДРЕСА_1 є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46. Майно не може вибути з комунальної власності територіальної громади інакше, як на законних підставах. Волевиявлення ДМР як представника власника комунального майна на вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади відсутнє. Проте треті особи безпідставно розпорядились спірним нерухомим майном, не маючи прав власників.

Тому ДМР звернулась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

26.02.2024 року та 05.03.2024 року відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснив, що заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Також відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, в якій вказав на те, що він зареєстрував право власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до закону, на підставі договору дарування №2795/НАР 503211, виданого 02.09.2015 року, а копія вказаного договору була долучена позивачем до позову. Тому, за твердженнями відповідача, позивач був обізнаний про існуючу ситуацію, враховуючи той факт, що з моменту винесення рішення пройшло майже 9 (дев`ять) років, а з моменту остаточної реєстрації права власності минуло майже 5 (п`ять) років. Відповідач просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Треті особи не подали до суду заяв по суті спору.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, пояснила підстави звернення до суду таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача зазначила, що на думку позивача, слід витребувати спірне нерухоме майно у відповідача, припинити право власності третіх осіб та скасувати записи про реєстрацію за ними права власності, а про порушення прав територіальної громади позивач дізнався з листів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у травні 2020 року. Тому, на думку сторони позивача, ДМР не були пропущені строки позовної давності.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Дніпропетровській області від 30.12.2020 року, третя особа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та був знятий з реєстрації 10.10.2018 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть №1547 від 20.08.2018 року.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року (головуючий суддя Єдаменко С.В.) було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позовних вимог: заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії (купівлі-продаж, міна, виділ часток та інше) щодо відчуження, реалізації, передачі у власність іншим особам 59/100 частин нежитлового приміщення № 53 поз. 1 4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв.м., приямки літ. А1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна, крім проведення реєстраційних дії за цією ухвалою.

У зв`язку зі смертю третьої особи ОСОБА_4 , ухвалою суду в судовому засіданні (головуючий суддя Єдаменко С.В.) його було виключено зі складу третіх осіб без самостійних вимог, та до суду першої інстанції на новий розгляд з ВС надійшли матеріали цивільної справи №203/4573/20 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ», приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (головуючий суддя Ханієва Ф.М.) від 15.06.2022 року було прийнято до провадження цивільну справу, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (головуючий суддя Ханієва Ф.М.) від 29.05.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 28.05.2024 року, з`явилась представник позивача.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Треті особи приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна та Підберезна Наталія Віталіївна також подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Інші терті особи не повідомили суд про причини неприбуття у судові засідання.

Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи за наявними у справі письмовими доказами.

Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, під час судових дебатів заслухав заключне слово представника позивача, та 28.05.2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2020 року, приватне право власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 233,0 кв. м, у житловому будинку літ.А-4, на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз. 1-14, приямки літ.а1, а2, ганок літ.а3, станом на 07.09.2011 року було зареєстроване за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, ВРІ №665378, реєстр №2552, 08.08.2011, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В.

Також раніше право власності на спірний об`єкт нерухомого майна було зареєстроване за: ОСОБА_2 04.04.2011 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ» 02.08.2007 року, 20.11.2009 року, територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради 21.04.2009 року (а.с.10-13 Том 1).

Так, відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів V сесії від 27.11.1991 року за №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської ради народних депутатів.

Відповідно до рішення виконкому міської ради №1057 від 23.05.2002 року «Про проведення інвентаризації майна підприємств, установ, організацій комунальної власності та формування реєстру об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська», будівля (приміщення), розташована за адресою: АДРЕСА_6 , належить до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, відомості про будівлю: нежитлове приміщення №53, площею 126,00 кв. м (а.с. 37-47 Том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.04.2009 року, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.11.1991 року №46, за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради було зареєстроване комунальне право власності на нежиле приміщення, комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Кіровського району, за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вул. Чкалова, буд. 33, приміщення 53; опис об`єкта: у житловому будинку літ. А-4 в цокольному поверсі частина нежитлового приміщення №53, поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15, площею 107,0 кв. м, приямок літ. а1 (а.с.51 Том 1).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року по справі №12/167 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради, визнано ТОВ «АССАФ» співвласником нежитлових приміщень, площею 213,55 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . За змістом вказаного рішення судом було встановлено, що частка наймача, а саме: ТОВ «АССАФ» у процентному відношенні згідно з його витратами на виконання невід`ємних поліпшень, складає 59%, що відповідає 126 кв. м (а.с.48-49 Том 1).

20 липня 2007 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області було роз`яснено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року у справі №12/167 щодо наступного: згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року у справі №12/167 частка ТОВ «АССАФ» у нежитлових приміщеннях, площею 213,55 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , складає 59%, що відповідає 126 кв. м, а частка Дніпропетровської міської ради складає 41%, що відповідає 87,55 кв. м (а.с.50 Том 1).

З постанови Вищого господарського суду України від 25 серпня 2011 року по справі №12/167 видно, що постановами Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року у справі №12/167 та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2007 року у справі №12/67 було залишено без змін (а.с. 14-18 Том 1).

28 травня 2009 року між Управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради (надалі продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ» (надалі покупець) було укладено договір купівлі-продажу №1468/Н, який посвідчено 28 травня 2009 року приватним нотаріусом ДМНО Якубою А.О. за реєстровим №2122, за умовами якого продавець продав, а покупець купив в житловому будинку літ. А-4 на цокольному поверсі частину нежитлового приміщення №53 поз. 1, 2, 3, 13, 14, 15, площею 107,0 кв. м; приямок літ. а1, за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю територіальної громади міста Дніпропетровська на підставі свідоцтва про право власності від 16 квітня 2009 року, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно з рішенням №46 від 27 листопада 1991 року (а.с.52-53 Том 1).

01 березня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який було посвідчено 01 березня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., за реєстровим №478, за умовами якого ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке складається з літ.А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53, поз.1-15, загально площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3 (пункти 1, 2 договору).

Майно, що відчужується за договором, належить продавцю на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.03.2006 року по справі №12/167, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року; ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2007 року по справі №12/167, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року; договору купівлі-продажу №1468/Н, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. від 28 травня 2009 року за реєстровим №2122, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 20.11.2009 року, про що комунальним підприємством «ДМБТІ» ДОР видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 24540682 від 23.11.2009 року, реєстраційний номер 19778791 (пункт 3 договору) (а.с.54 Том 1).

08 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, який було посвідчено 08 березня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В. за реєстровим №2552, за умовами якого ОСОБА_4 придбав нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , у житловому будинку приміщення №53, яке складається з літ.А-4 в цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз.1-15, загально площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3 (а.с.55 Том 1).

02 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування нежилого приміщення, який було посвідчено 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В., за реєстровим №2795, за умовами якого ОСОБА_1 отримав в дар нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , у житловому будинку приміщення №53, яке складається з літ.А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз.1-15, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3 (а.с.56 Том 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 25 серпня 2011 року по справі №12/167, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2006 року у справі №12/167 скасовано, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24 березня 2011 року та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2007 року справі №12/167 скасовано, справу №12/167 направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області (а.с.14-18 Том 1).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року по справі №1/5005/12094/2011 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АССАФ», м. Дніпропетровськ, до Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ, за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ, за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпропетровської дитячої музичної школи № 3, м. Дніпропетровськ, за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Кіровського району, м. Дніпропетровськ, про визнання права власності, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності було відмовлено (а.с.19-27 Том 1).

За змістом вказаного рішення суду, судом, зокрема, встановлено, що відповідно до висновку, призначеної ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2005р., судової будівельно-технічної експертизи від 17.02.2006р. вартість нежитлових приміщень, що орендується позивачем площею 213,55 кв. м, за адресою АДРЕСА_3 до виконання невід`ємних поліпшень складала 254155,00грн.; вартість приміщень після виконання невід`ємних поліпшень складає 367827,00грн.; частка наймача, а саме ТОВ «АССАФ» у процентному відношенні згідно його витратам на виконання невід`ємних поліпшень складає 59 %, що відповідає 126 кв. м. Крім того, у висновку зазначено, що здійснення невід`ємних поліпшень орендованих приміщень за вказаною адресою ТОВ «АССАФ» є створенням «нової речі». Позивач, керуючись вищезазначеним висновком експерта, вказує на створення ним нової речі та просить визнати його співвласником нежитлових приміщень площею 213,55 кв. м по АДРЕСА_3 .

Суд виснував, що Дніпропетровська міська рада законодавчо наділена правами діяти від імені громади міста та приймати відповідні рішення і саме Рада своїми рішеннями №41/20 та №43/20 надала позивачу дозвіл на виконання реконструкції та невід`ємних поліпшень орендованого комунального майна, тобто власником-наймодавцем було надано згоду на проведення наймачем поліпшень орендованих приміщень. У період з 04.11.2004р. до 14.03.2005р. ТОВ «АССАФ» перебувало у комунальному приміщенні без відповідних правових підстав.

Також у ході судового розгляду справи судом встановлено, що здійснений позивачем (орендарем) ремонт не створює нову річ. Внаслідок проведеного ремонту основні властивості орендованих приміщень не змінюються, а відтак спростовується висновок про створення орендарем нової речі. Крім того, виконання ремонтно-будівельних робіт в приміщенні, яке входить до складу будинку, не може призвести до створення нової речі, оскільки ці приміщення існують з часу введення всього будинку в експлуатацію. Нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 площею 213.55 кв. м. до передачі його в оренду, вже існувало, перебувало у комунальній власності територіальної громади м. Дніпропетровська і було передане позивачу в оренду .

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2012 року, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року по справі №1/5005/12094/2011 залишено без змін (а.с.28-32 Том 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2012 року, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2012 року у справі №1/5005/12094/2011, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року у справі №1/5005/12094/2011 залишені без змін (а.с.33-34 Том 1).

Станом на 02.09.2015 року зареєстрованим власником спірного нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , яке складається з літ.А-4 на цокольному поверсі нежитлового приміщення №53 поз.1-15, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. А3, є ОСОБА_1 ; підстава для державної реєстрації права власності: договір дарування нежилого приміщення, серія та номер: реєстровий №2795/НАР 503211, виданий 02.09.2015 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіна В.В., що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №211207162, сформованої 03 червня 2020 року, та №373636145, сформованої 10.04.2024 року (а.с. 12-13 Том 1; а.с. 40-43 Том 3).

Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26.05.2020 року №4/8-146 «Про повернення майна», складеного на адресу директора Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради Павлова А.Г., повідомлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області по справі №1/5005/12094/2011 від 16.02.2012 року, залишеного без змін постановами Апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України, у справі за позовом ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Відповідно до зазначеного рішення, нежитлове приміщення, площею 213,55 кв. м, по АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності територіальної громади міста; на цей час зазначене приміщення належить іншій приватній особі. З огляду на зазначене, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради просив Департамент правового забезпечення Дніпровської міської ради провести відповідні заходи щодо повернення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , до комунальної власності територіальної громади міста (а.с.35 Том 1).

Листом Управління з питань комунальної власності Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.07.2020 року №4/10-499 «Про надання інформації», складеного на адресу директора Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради Павлова А.Г., у відповідь на лист від 09.06.2020 року №4/3-742 було повідомлено, що у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, за адресою: вул. Святослава Хороброго, 33, є запис про об`єкт нерухомого майна житловий будинок літ. А-4, який перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради (а.с.36 Том 1).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності щодо нерухомого майна, а саме: 59/100 часток нежитлового приміщення №53 поз. 1-4 на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 .

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

З приводу позовної вимоги про витребування спірного майна від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, а саме: 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4, на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14- 208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).

За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження №6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18).

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова ВП ВС від 15.05.2019 року, справа №522/7636/14-ц, провадження №14-636цс18).

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику (постанова ВС від 22 жовтня 2020 року, справа №752/11904/17).

Також відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011).

Суд, вирішуючи по суті спір між сторонами в світлі розглядуваної позовної вимоги, бере до уваги те, що у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що спірне майно належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, відповідно до вимог закону, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 27.11.1991 року №46.

Так, судом було встановлено, що спірне нежитлове приміщення №53 перебувало у володінні позивача, проте на момент подання до суду позову територіальна громада міста Дніпра в особі ДМР не є власником майна, оскільки зареєстрованим власником майна станом на 02.09.2015 року є відповідач ОСОБА_1 .

Спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, про що ДМР дізналось з листів Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26.05.2020 року №4/8-146 «Про повернення майна» та Управління з питань комунальної власності Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.07.2020 року №4/10-499 «Про надання інформації».

Так, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника до Товариства з обмеженою відповідальністю «АССАФ», ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (померлий) та ОСОБА_1 на підставі рішень судів, які згодом було скасовано, та договорів купівлі-продажу, дарування. Суд також враховує те, що відповідно до постанови ВГС України від 25.08.2011 року, справа №12/167, було встановлено, що частка ДМР у спірному майні складає 41%, що становить 87,55 кв. м, а частка ТОВ «АССАФ» 59%, що становить 213,55 кв. м. При цьому судом встановлено, що ТОВ «АССАФ» частку у розмірі 59% набуло, зокрема, на підставі рішень судів, які згодом було скасовано, про що вказано вище, та відмовлено ТОВ «АССАФ» у визнанні права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника територіальної громади міста Дніпра в особі ДМР поза його волею. При цьому ОСОБА_1 вважається добросовісним набувачем майна, згідно зі статтею 388 ЦК України, та набув спірне майно у власність на підставі договору дарування нежилого приміщення від 02.09.2015 року, укладеного з ОСОБА_4 (померлий). Тому між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі, а спірне нерухоме майно підлягає поверненню її законному власнику, яким є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

З приводу пов`язаних позовних вимог про припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.01.2022 року, справа №924/316/21, від 10.11.2021 року, справа №910/8060/19, наведена норма Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушеним суб`єктивне право вважається, якщо воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Також Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі №420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (в чинній редакції), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Так, ВС вказав, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17).

Натомість ВС наголосив на тому, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 23.11.2021 №359/3373/16-ц, від 29.11.2023 у справі №513/879/19).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, постанова ВП ВС від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, провадження №14-256цс18, постанова ВП ВС від 13.07.2022 у справі №199/8323/19).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС та ВС від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, провадження №12-14звг19) .

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позовні вимоги про припинення права власності на спірне нерухоме майно, а саме: 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-4, на цокольному поверсі в житловому будинку, літ. А-4, загальною площею 233,0 кв. м, приямки літ. а1, а2, ганок літ. а3, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за наступними особами: Товариством з обмеженою відповідальністю «АССАФ» (), дата внесення запису від 02.08.2007 року, реєстраційний номер майна: 19778791; ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), дата внесення запису від 04.04.2011 року, реєстраційний номер майна: 19778791; Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наступними особами: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), номер запису про право власності: 11011102 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В.; ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), номер запису про право власності: 11011969 від 02.09.2015 року, внесений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., позивач звертає до відповідача, однак такі стосуються третіх осіб, які не були залучені позивачем до участі у справі як відповідачі. Крім того, у зв`язку зі смертю, з числа учасників справи третіх осіб було виключено ОСОБА_4 .

Тому розглядувані позовні вимоги, по-перше, по суті звернуті до третіх осіб, а по-друге, є неналежним способом захисту порушеного права власності позивача на спірне нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його порушеного права власності на спірне майно шляхом пред`явлення до відповідача позовних вимог про припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності третіх осіб на спірне нерухоме майно, а заявлення позовної вимоги про витребування майна є достатнім та дієвим засобом захисту. Натомість неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

При цьому з приводу заяви сторони відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, з урахуванням вказівок ВС, викладених у постанові ВС від 26.05.2022 року, справа №203/4573/20, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ВС вказав, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц, провадження №14456цс18, від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17, провадження №12-104гс19).

Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна дійсно було порушене відповідачем. Проте, враховуючи, що про порушення свого права позивач дізнався, отримавши інформацію про право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно після отримання листів Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26.05.2020 року за №4/8-146 та Управління з питань комунальної власності Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.07.2020 року №4/10-499. Тобто вперше позивач міг дізнатись про порушення свого права власності на спірне нерухоме майно 26.05.2020 року. Тому станом на момент звернення до суду з позовом 11.12.2020 року позивач не пропустив загальний строк позовної давності у три роки, який вважався би таким, що сплинув, тільки 26.05.2023 року, якби позивач не звернувся б до суду з позовом 11.12.2020 року.

При цьому суд враховує позицію ВС, який у постанові від 26.05.2022 року, справа №203/4573/20, вказав, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «АССАФ» до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на 59/100 часток нежитлового приміщення, площею 213,55 кв. м на АДРЕСА_1 , не містить висновків про порушення прав або інтересів Дніпровської міської ради. Тому облік строку позовної давності з 16.02.2012 року є безпідставним. Суд відхиляє і доводи відповідача про те, що позивач був обізнаний про існування договору дарування від 02.09.2015 року, за яким відповідач набув спірне майно у власність, оскільки позивач не був стороною цього правочину.

З огляду на викладене вище, суд відхиляє посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, враховуючи обґрунтованість позовних вимог.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради, та витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-14, на цокольному поверсі в житловому будинку літ.А-4, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ.а1, а2, ганок літ.а3, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 53, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

При цьому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 22774,18 грн (4204,00 грн + 18570,18 грн = 22774,18 грн).

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АССАФ», приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна, ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75; ) 59/100 часток нежитлового приміщення №53, поз. 1-14 на цокольному поверсі в житловому будинку літ.А-4, загальною площею 233,0 кв.м, приямки літ.а1, а2, ганок літ.а3, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 53.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75; ) судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 22774,18 грн (двадцять дві тисячі сімсот сімдесят чотири гривні 18 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 12.06.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва