ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 761/42671/18

провадження № 61-6488св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Притули Н. Г. від 27 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання недійсними договору купівлі-продажу, договору іпотеки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду

м. Києва від 29 листопада 2010 року за позивачами визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на 46/100 частин зазначеного домоволодіння, що складає квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38, 8 кв. м, вказаним рішенням визнано за ОСОБА_7 . Рішенням суду також встановлений порядок користування земельною ділянкою.

19 вересня 2012 року ОСОБА_7 подарувала належну їй частину будинку ОСОБА_8 , яка подарувала її 03 березня 2015 року ОСОБА_3 .

З квітня 2015 року ОСОБА_3 почав самочинне будівництво будинку, знісши частину споруд, які належали позивачам.

ОСОБА_3 здійснював будівництво без відповідних документів, що надають право на виконання будівельних робіт. Будинок побудований з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм, оскільки побудований впритул до огорожі та встановленого ним же паркану та майже впритул до дерев`яного будинку позивачів. Висота та розміри самочинно збудованого будинку є такими, що майже повністю затіняють частину будинку позивачів та земельну ділянку, у зв`язку з чим порушуються освітлення (інсоляція) та аерація землі й частини будинку позивачів. Враховуючи технічний стан будинку позивачів, це може призвести до його повної руйнації.

За самочинне будівництво ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності. Вони звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про знесення самочинного будівництва (справа № 761/30109/15-ц). Під час розгляду справи їм стало відомо, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року (справа

№ 202/2465/17) за ОСОБА_3 визнано право власності на об`єкт самочинного будівництва - будинок, загальною площею 121 кв. м, що розташований на АДРЕСА_3 .

На підставі зазначеного рішення суду за рішенням державного реєстратора від 22 травня 2017 року, індексний номер 35301464, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок.

Під час апеляційного оскарження рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року ОСОБА_3 за договорами

купівлі-продажу від 03 серпня 2017 року здійснив відчуження самочинно збудованого житлового будинку (по частці) на користь ОСОБА_4 , яка одразу передала в іпотеку ОСОБА_3 цей будинок за договором іпотеки від 03 серпня 2017 року.

17 серпня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська скасував заочне рішення від 24 квітня 2017 року та ухвалою від 28 листопада 2017 року передав справу на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. Посилаються на те, що самочинне будівництво не може бути об`єктом цивільних прав і відповідно об`єктом договору купівлі-продажу та іпотеки, а тому вчинений з порушенням норм статей 376, 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Оскільки право ОСОБА_4 виникло на підставі недійсного правочину, підлягають скасуванню відповідно і державна реєстрація такого речового права.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили:

- визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 121 кв. м, опис літера «В», що розташований на

АДРЕСА_3 , укладені 03 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (два договори по частці нерухомого майна);

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 03 серпня 2017 року за № № 36453784, 36453092 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок;

- визнати недійсним договір іпотеки спірного житлового будинку

від 03 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 03 серпня 2017 року № 36455023 про реєстрацію іпотеки, номер запису про право на іпотеку 21708257;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

від 22 травня 2017 року, індексний номер 35301464, із вилученням відкритого розділу, на об`єкт нерухомого майна - спірний будинок, власник ОСОБА_3 , номер запису про право власності 20524037.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку загальною площею 121 кв. м, опис літера «В», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 від 03 серпня 2017 року, серія та номер 753, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г.О., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 36453784 від 03 серпня 2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частини вказаного житлового будинку, номер запису про право власності 21706878.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку загальною площею 121 кв. м, опис літера «В», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 від 03 серпня 2017 року, серія та номер 750, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г. О., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 36453092 від 03 серпня 2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частини вказаного житлового будинку, номер запису про право власності 21706432.

Визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку загальною площею 121 кв. м, опис літера «В», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 від 03 серпня 2017 року, серія та номер 756, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г. О., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 36455023 від 03 серпня 2017 року про реєстрацію іпотеки, номер запису про право на іпотеку 21708257.

Припинено право власності ОСОБА_4 на житловий будинок загальною площею 121 кв. м, опис літера «В», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 819,20 грн, тобто по 1 409,60 грн з кожного.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2 114,40 грн, тобто по 1 057,20 грн з кожного.

В задоволенні іншої частини позову про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на майно та уклав оспорювані договору, скасовано. Будинок був побудований ОСОБА_3 без будь-яких дозвільних документів, які б давали право на виконання будівельних робіт, що підтверджено відповідними доказами

Вказаним будівництвом порушуються права позивачів, оскільки земельна ділянка на АДРЕСА_3 не була приватизована та перебувала у спільному користуванні ОСОБА_3 та позивачів

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а відповідач не надав жодного доказу на підтвердження законність будівництва будинку на цій земельній ділянці.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та іпотеки, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, вчинених на підставі вказаних договорів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 24 травня 2023 року у справі № 279/6583/21, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на момент укладення договорів купівлі-продажу та договору іпотеки від 03 серпня 2017 року рішення суду, на підставі якого було зареєстроване право власності на будинок за ОСОБА_3 , було чинним, тому ці договори є правомірними. Зазначає, що підстава недійсності правочину має існувати в момент його вчинення. Крім того, позивачі не довели порушення своїх прав укладеними між відповідачами правочинами.

Відзиви на касаційну скаргу

У серпні 2024 року від ОСОБА_1 та Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких вони посилаються на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Крім того, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради надіслав пояснення, в яких зазначив, що він є неналежним відповідачем у справі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 25 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року у справі № 2-47/10 змінено ідеальні частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у домоволодінні АДРЕСА_3 наступним чином: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 54/100 частини будинку; ОСОБА_7 - 46/100 частин будинку.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру

АДРЕСА_4 , загальною площею 39,8 кв. м, що складає 54/100 частин домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру

АДРЕСА_5 в натурі, виділивши ОСОБА_9 та ОСОБА_2 54/100 частин житлового будинку та ОСОБА_7 виділено 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 . Горище будинку поділено по стіні, яка відокремлює квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_4 .

Встановлено між співвласниками порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 855,3 кв. м, виділивши у користування ОСОБА_9 та ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 380,25 кв. м, а ОСОБА_7

475,05 кв. м.

На підставі зазначеного рішення суду 20 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували право спільної сумісної власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 .

19 вересня 2012 року ОСОБА_7 подарувала належну їй частину будинку ОСОБА_8 , яка подарувала її 03 березня 2015 року ОСОБА_3 .

Судами також установлено, що відповідач ОСОБА_3 на подвір`ї квартири АДРЕСА_2 розпочав будівництво житлового будинку.

Перевіркою Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у

м. Києві встановлено, що на подвір`ї квартири АДРЕСА_2 розпочато будівництво без документів дозвільного характеру, які б давали право на виконання будівельних робіт, що підтверджується актом від 04 серпня 2015 року.

На підставі вказаного акту в цей же день ОСОБА_3 внесений припис про зупинення будівельних робіт.

04 серпня 2015 року відносно ОСОБА_3 складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною п`ятою статті 34 КУпАП. Аналогічні акти складались 20 серпня, 23 жовтня, 24 грудня 2015 року.

Листом від 27 серпня 2015 року Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві повідомив, що дозволу на виконання будівельних та підготовчих робіт на АДРЕСА_3 не надавалося, документи про надання дозволу не реєструвалися.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 24 квітня 2017 року у справі № 202/2465/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання договору будівельного підряду та визнання права власності, визнано за ОСОБА_3 право власності на будинок, загальною площею 121,0 кв. м, розташований на АДРЕСА_3 .

На підставі зазначеного рішення суду 19 травня 2017 року державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» Мироненко Д. О. зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на вказаний будинок на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 22 травня 2017 року, індексний номер 3530146.

03 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені два договори купівлі-продажу від 03 серпня 2017 року. За умовами договорів ОСОБА_4 набула право власності на будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 121,00 кв. м, - по 1/2 частині за кожним договором.

На підставі вказаних договорів приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловська Г. О., як державним реєстратором, внесла до Державного реєстру речових прав інформації про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину зазначеного будинку - відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2017 року, індексний номер 36453784, та 1/2 частину зазначеного будинку - відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2017 року, індексний номер 36453092.

Також 03 серпня 2017 року між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та

ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_3 будинок

АДРЕСА_3 з метою забезпечення повного виконання зобов`язання - повернення позики в розмірі 150 000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня

2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року у справі № 202/2465/17 скасоване та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою від 28 листопада 2017 року Індустріальний районного суду

м. Дніпропетровська передав справу за підсудністю на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, який ухвалою від 04 грудня 2019 року залишив позов ОСОБА_3 без розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина першастатті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Право власника на забудову земельної ділянки здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З огляду на спеціальне застереження, наведене у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі

№ 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що будинок був побудований ОСОБА_3 без будь-яких дозвільних документів, які б давали право на виконання будівельних робіт, що підтверджено відповідними листами та актами Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 04 серпня, 20 серпня, 23 жовтня, 24 грудня 2015 року, який проводив перевірку за зверненнями позивачів, а тому вказане будівництво є самочинним. Отже, ОСОБА_3 не набув право власності на такий будинок.

Таким чином суди правильно виходили із того, що ОСОБА_3 не мав право розпоряджатися спірним будинком, оскільки не набув на нього право власності у встановленому законом порядку, а судове рішення, яким за відповідачем було визнано право власності на самочинне будівництво, скасовано.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та договору іпотеки від 03 серпня 2017 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, вчинених на підставі вказаних договорів.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент укладення договорів купівлі-продажу та договору іпотеки від 03 серпня 2017 року рішення суду, на підставі якого було зареєстроване право власності на будинок за ОСОБА_3 , було чинним, не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, оскільки скасування вказаного заочного рішення виключає можливість набуття права власності на спірний будинок, як на об`єкт нерухомого майна.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 05 вересня 2019 року у справі

№ 638/2304/17, від 24 травня 2023 року у справі № 279/6583/21, від 27 січня

2020 року у справі № 761/26815/17, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення,

а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року

тапостанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович