КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №757/9845/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3677/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Войцехівського Сергія Павловича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року (суддя Новак Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та стягнення моральної шкоди,

встановив:

у лютому 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики №3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року, укладеного між нею та відповідачем, який вчинено під впливом насильства, та просила стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000грн та витрати по сплаті судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що вона займалась господарською діяльністю, була директором Приватного підприємства «Лакет», у якого перед іноземними партнерами виникла заборгованість у розмірі 400 000 дол. США. З метою погашення вказаної заборгованості вона, як фізична особа, на початку 2010 року звернулася до відповідача, який є її рідним братом, з проханням надати їй у борг зазначену вище суму грошових коштів, на що останній погодився та надав в борг грошові кошти строком на три роки, а саме - до квітня 2013 року.

Позивачка зазначала, що вона з квітня 2010 року сплачувала відповідачу щомісячно борг по 5 500 дол. США та станом на кінець 2012 року сплатила кошти у розмірі 181 500 дол. США, однак кошти поверталися без дотримання формальних процедур, на засадах довіри та родинних відносин.

Позивачка стверджувала, що на початку 2013 року відповідач почав вимагати від неї негайного погашення залишку заборгованості шляхом психічного тиску, а саме: принижував, ображав та залякував фізичною розправою і втратою житла, що відобразилося на її психічному та фізичному здоров`ї. Погодившись продовжити термін погашення боргу ще на 3 роки, відповідач склав та надав їй для підписання договір позики №3004/2013/SТ від 28 лютого 2013 року, згідно з яким він, нібито, ще раз позичив їй гроші у розмірі 647 000 дол. США, що зовсім не відповідало її волі.

Позивачка зазначала, що вона не отримувала вказаних грошових коштів від відповідача при підписанні договору позики та розписки від 28 лютого 2013 року. Зазначений договір позики від 28 лютого 2013 року був підписаний нею як гарантія за

отриманий борг у розмірі 400 000 дол. США у 2010 році, який вже був частково погашений у розмірі 181 500 дол. США.

Позивачка стверджувала, що при підписанні договору позики від 28 лютого 2013 року вона не усвідомлювала значення своїх дій, повністю довіряла відповідачу як рідній людині, та не перевіряла вказані у договорі позики суми.

Крім того позивачка зазначала, що вона з березня 2013 року по січень 2015 року продовжувала сплачувати відповідачу борг по 6 500 дол. США щомісяця та додатково повернула йому 2 300 дол. США у травні 2014 року і 8 000 дол. США у лютому 2015 року, що становить загальну суму повернутого боргу у розмірі 341 300 дол. США.

Позивачка вважала, що договір позики від 28 лютого 2013 року укладений під впливом психічного тиску та обману, а тому на підставі ст. 231 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка зазначала, що у зв`язку із діями відповідача вона постійно знаходилася у стані стресу та нервового напруження, відповідач принижував, ображав її та їх маму, залякував фізичною розправою та позбавленням житла, вона переживала за життя та стан здоров`я своєї матері, оскільки відповідач доводив її до істеричного стану.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позов задоволено, визнано недійсним договір позики №3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Войцехівський С.П. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, не дослідження судом всіх обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги його клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 19 травня 2021 року, у зв`язку із його зайнятістю у кримінальному процесі у м. Кривий Ріг. Розглянувши справу у відсутність представника відповідача, який повідомив суд про поважні причини неявки у судове засідання, на думку представника відповідача, суд порушив норми процесуального права.

Також представник відповідача вважає помилковим висновок суду про порушення відповідачем положень ст. 222 КПК України та визнання неналежними доказами документів з матеріалів кримінальної справи, які були надані відповідачем у спростування доводів позивачки, оскільки відповідач є потерпілим у кримінальному провадженні, отримав копії документів, які є в матеріалах кримінальної справи, у законний спосіб, а суд не був позбавлений можливості здійснити перевірку достовірності наданих йому документів.

Представник відповідача стверджує про необґрунтованість залишення судом без розгляду його клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, оскільки ним наведені підстави, з яких таке клопотання заявлено після закриття підготовчого засідання, так як підстави для такого клопотання з`явилися після допиту у судовому засіданні експерта ОСОБА_3 , яка повідомила, що під час проведення експертизи не було враховано, що позивач у досліджуваний період (2013-2014 роки) здійснювала поїздки за кордон, керувала автомобілем та здійснювала господарську діяльність - фінансові операції з банківськими рахунками, що мало важливе значення для вирішення питань, які були поставлені перед експертизою.

Не було досліджено судом і заяву представника відповідача про застосування позовної давності.

Представник відповідача зазначає, що рішення суду про визнання договору позики недійсним ґрунтується тільки на висновку судово-психіатричної експертизи від 7 березня

2017 року. Однак суд не врахував, що з діагнозом важкий депресивний епізод, з психологічними симптомами позивачка не могла керувати транспортним засобом та здійснювати фінансові операції. Разом з цим, позивачка у день підписання договору позики та маючи зазначений діагноз, проходила митний контроль в аеропорту, пересувалась самостійно та вчиняла правочин.

Також представник відповідача посилається на те, що висновок судово-психіатричної експертизи №11 від 7 березня 2017 року спростовується протоколом допиту лікаря-психіатра ОСОБА_4 , який має стаж в області психіатрії 30 років. Також у вказаному висновку судово-психіатричної експертизи надано відповіді на запитання, які не були поставлені судом першої інстанції експерту, висновок експертизи базується на оригіналі медичної карти позивачки, якої у неї бути не могло в силу вимог закону, а тому наявний у справі висновок експертизи є необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи та не може бути визнаний допустимим доказом у даній справі.

Представник відповідача зазначає, що до подання даного позову, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у справі №761/19282/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення зі ОСОБА_2 на його користь боргу за оспорюваним договором позики у сумі 15 538 260грн 65коп. У ході розгляду справи №761/19282/15-ц ОСОБА_2 могла подати зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, але вона не скористалася цим процесуальним правом та подала позов до іншого суду, а тому представник відповідача вважає, що подання даного позову про визнання договору позики недійсним після винесення рішення про стягнення боргу за цим договором направлено не на захист прав і інтересів позивачки, а з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед відповідачем на підставі остаточного рішення суду у справі №761/19282/15-ц, що також є підставою для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Кобець Р.Ю. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, можуть прийматись до уваги лише за наявності відповідного дозволу слідчого або прокурора, а в протилежному випадку такі докази є недопустимими.

Також представник позивачки зазначає, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що позивачкою пропущено строки позовної давності, оскільки у висновку судово-психіатричного експерта № 11 від 7 березня 2017 року вказано, що у момент підписання договору позики №3004/2013/SТ від 28 лютого 2013 року та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), ОСОБА_2 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому строк позовної давності необхідно відраховувати з наступного дня після 29 березня 2013 року. Проте, відповідно до описової частини висновку судової експертизи перша згадка про покращення психічного стану позивачки датується 11 квітня 2013 року. Оскільки даний позов поданий до суду 29 лютого 2016 року, то строк позовної давності не пропущений, що узгоджується із практикою Верховного Суду.

Також представник позивачки стверджує, що зазначені відповідачем докази в сукупності не спростовують висновків судово-психіатричної експертизи, а допущена судом першої інстанції технічна описка в ухвалі про призначення експертизи від 6 жовтня 2016 року не може бути підставою для виникнення негативних наслідків для учасників справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войцехівського С.П. задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року скасовано та

ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 4 травня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що «суд апеляційної інстанції не встановивши належним чином справжньої правової природи правовідносин сторін, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, не перевіривши наявності підстав для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України, дійшов помилкового висновку про порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності та передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову».

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в межах перевірки наявності підстав для визнання недійсним спірного правочину на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та про невизнання недійсним спірного договору на підставі ст. 231 ЦК України не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК країни.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Войцехівського С.П., Федорової С.Д. та Кострюкова В.І., які апеляційну скаргу підтримали, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Кобця Р.Ю., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики № 3004/2013/ST, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5 400 000грн, що становить 647 000 доларів США, на строк до 30 квітня 2016 року (с.с.36-38 т.1)

Відповідно до письмової розписки від 28 лютого 2013 року, яка є додатком № 1 до договору позики № 3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року, ОСОБА_2 зобов`язалась: 1) в термін до шістнадцятої години 30 квітня 2016 року повернути позику в розмірі 5 400 000грн готівкою, яку надав їй 28 лютого 2013 року ОСОБА_1 ; 2) якщо сума грошей у гривні не буде дорівнювати 647 000 доларів США, то ОСОБА_2 зобов`язалась компенсувати усі витрати на придбання валюти, доларів США, пов`язані з оплатою усіх податків чи зборів на готівкові валютообмінні операції на території України; 3) повертати щомісяця позикодавцю або уповноваженій позикодавцем особі грошові кошти згідно з умовами договору позики від 28 лютого 2013 року та додатками до договору позики від 28 лютого 2013 року (с.с.41-42 т.1).

Відповідно до графіку погашення позики, який є додатком № 2 до договору позики від 28 лютого 2013 року, в період з 29 березня 2013 року по 30 січня 2015 року позичальником сплачено, а позикодавцем отримано, щомісячно по 6 500 доларів США (с.с.39-40 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2013 року у розмірі 15 541 914грн 65коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 11 від 7 березня 2017 року ОСОБА_2 у момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), страждала на «важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно МКХ-10)». У момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року та на дату вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року) ОСОБА_2 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судово-психіатричної експертизи № 11 від 7 березня 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що ОСОБА_2 в момент укладення договору позики 28 лютого 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно з частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та з врахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 4 травня 2022 року, колегія суддів зазначає про наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або)

не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.»

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона

(пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У підтвердження своїх доводів, ОСОБА_2 посилалась на те, що при підписанні спірного договору вона не усвідомлювала значення своїх дій, так як страждала на психічне захворювання, з січня 2013 року відвідувала психіатра та приймала відповідне лікування.

Частина 2 статті 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналогічні положення містилися у частині 2 статті 59 ЦПК України, у редакції на час звернення до суду з даним позовом.

Стаття 145 ЦПК України, у редакції на час призначення судом першої інстанції судово-психіатричної експертизи, передбачала, що призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Враховуючи підстави позовних вимог, суд першої інстанції правомірно призначив у справі судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану позивачки на час підписання спірного договору позики.

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2016 року на адресу суду першої інстанції експертами було направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, зокрема, оригіналу медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 з Київського міського психоневрологічного диспансеру, де вона лікувалася з 10 січня 2013 року, та матеріали цивільної справи № 761/19282/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Матеріали справи не містять запиту суду до Київського міського психоневрологічного диспансеру з приводу витребування медичної карти ОСОБА_2 , однак містять відмітку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про надання суду оригіналу медичної картки ОСОБА_2 (с.с.124 т.1).

У висновку судово-психіатричної експертизи № 11 від 7 березня 2017 року зазначено, що медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_2 з КМПНД № 1 надана експертам у не прошитому та не пронумерованому стані.

Також під час апеляційного розгляду було встановлено, що медична картка ОСОБА_2 . Київським міським психоневрологічним диспансером була видана представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на підставі її запиту та копії довіреності від 31 травня 2016 року.

Зі змісту висновку судової психіатричної експертизи від 7 березня 2017 року вбачається, що висновок експертів ґрунтувався і на інформації, зазначеній у медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_2 з КМПНД № 1, яка була надана суду представником позивачки у не прошитому та не пронумерованому стані.

Крім цього з матеріалів справи вбачається, що після отримання висновку судово-психіатричної експертизи, суду першої інстанції були надані документи, які свідчать, що 28 лютого 2013 року (у день підписання спірного договору) ОСОБА_2 прилетіла до України з Італії, скориставшись авіаперевезенням, а відтак проходила паспортний та митний контроль, а також здійснювала фінансові операції, як керівник підприємства (с.с.208, 210 т.1).

У судовому засіданні в суді першої інстанції була опитана експерт ОСОБА_3 , яка пояснила, що вказані відомості не були враховані при проведенні судово-психіатричної експертизи, оскільки не були відомі експертам.

Також, суду першої інстанції була надана копія протоколу допиту під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року в якості свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що має загальний стаж роботи в області психіатрії понад 30 років, та вважає, що виходячи із психічного стану ОСОБА_2 , згідно описаної клінічної картини, на тлі приймання антипсихотичних ліків, вона не могла керувати автотранспортом та здійснювати професійну діяльність і не могла укладати будь-які правочини.

На підставі вищезазначених обставин, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, яке представник відповідача обґрунтовував тим, що експертам не було надано всіх необхідних документів, які характеризують психічний стан ОСОБА_2 у момент підписання спірного договору позики, про що стало відомо тільки після допиту експерта ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року клопотання представника відповідача було залишено без розгляду. Суд першої інстанції послався на те, що представником відповідача не наведено обґрунтування поважності причин не заявлення цього клопотання на стадії підготовчого судового засідання.

Призначаючи у даній справі повторну судово-психіатричну експертизу, апеляційний суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Частинами 3 та 8 статті 83 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Обґрунтовуючи клопотання про призначення експертизи, представник відповідача зазначав, що про не надання експертам всіх необхідних документів, які характеризують психічний стан ОСОБА_2 на час підписання спірного договору позики, стало відомо тільки після допиту експерта ОСОБА_3 у судовому засіданні. Також представник відповідача посилався на покази лікаря-психіатра ОСОБА_6 , який був допитаний під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду клопотання представника відповідача.

Також колегія суддів звернула увагу на те, що згідно медичної картки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, яка була надана експертам для дослідження, ОСОБА_2 проходила лікування з 10 січня 2013 року, будучи на прийомі у лікаря 15 лютого 2013 року, висловлювала скарги на різке зниження настрою, неможливість сконцентрувати увагу, відсутність апетиту, безсоння, абсолютну байдужість до себе і оточення, повну невпевненість в собі, своїх діях і можливостях, головний біль, головокружіння, біль за грудиною. Також лікарем зафіксовано, що пацієнтка висловлює маячні ідеї майбутніх нещасть, що будуть з нею та її сім`єю, заторможена, відповідає на питання після паузи, тихим голосом, на обличчі відчуженість, на питання, які потребують концентрації уваги, відповісти не може, маячні ідеї знедолення, швидких бід, хвороб і смерті, мислення в повільному темпі, пам`ять знижена, критика свого стану формальна. Повторно оглядалася ІНФОРМАЦІЯ_1 з аналогічними скаргами та діагнозом. Згідно результатів огляду від 11 квітня 2013 року, 20 травня 2013 року психічний стан ОСОБА_7 без змін.

Разом з цим, відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 10 грудня 2017 року, адміністрацією Держприкордонслужби України повідомлено, що 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 прилетіла в Україну рейсом Тревізо-Київ, 21 квітня 2013 року ОСОБА_2 виїжджала на автомобілі через пункт пропуску Лужанка та поверталася 13 травня 2013 року на цьому ж автомобілі.

Отже, стан здоров`я ОСОБА_2 дозволяв їй виїжджати за кордон, керувати транспортним засобом, літати літаком, перетинати кордон України, проходити паспортний та митний догляд.

Також суду першої інстанції були надані документи, що у цей період ОСОБА_2 здійснювала фінансові операції, як керівник ПП «Лакет».

Заслуговують на увагу і пояснення свідка ОСОБА_6 , який був допитаний під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року, має загальний стаж роботи в області психіатрі більше 30 років, згідно яких, виходячи з психічного стану ОСОБА_2 , згідно описаної клінічної картини, на тлі приймання антипсихотичних ліків, вона не могла керувати автотранспортом та здійснювати професійну діяльність, і не могла укладати будь-які правочини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважала, що висновок судово-психіатричного експерта не відповідає матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява №48778/99).

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

Частиною 1, 2 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи наявність рішення суду про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за спірним договором позики, яке набрало законної сили, залишаючи без розгляду клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи та не надаючи аналізу наведеним доводам, суд першої інстанції позбавив можливості відповідача довести свої заперечення проти позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

За таких обставин, колегія суддів вважала за необхідне призначити повторну судову психіатричну експертизу, доручивши її проведення іншій експертній установі, і ухвалою апеляційного суду від 31 серпня 2022 року така експертиза була призначена. При цьому ухвалою суду було зобов`язано ОСОБА_2 з`явитися за викликом експертів та попереджено її про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Ухвала була оголошена у судовому засіданні 31 серпня 2022 року за участі представника ОСОБА_2 - адвоката Кобець Р.Ю.

Також адвокату Кобець Р.Ю. була направлена копія ухвали суду від 19 жовтня 2022 року про зміну експертної установи для проведення призначеної повторної судово-психіатричної експертизи

5 травня 2023 року Київським апеляційним судом на поштову адресу ОСОБА_2 та електронну адресу її представника - адвоката Кобця Р.Ю. були направлені листи з повідомленням про необхідність ОСОБА_2 з`явитись до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» 31 травня 2023 року з 09:00 год. до 15:00 год. на засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи (с.с.211, 231-232 т.3).

29 травня 2023 року на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшов лист представника ОСОБА_2 - адвоката Кобця Р.Ю., у якому він зазначив, що через постійні ракетні обстріли та проблеми зі здоров`ям ОСОБА_2 не перебуває в місті Києві та в околицях столиці, а також з урахуванням відсутності розуміння щодо стабілізації безпекової ситуації в місті Києві, ОСОБА_2 не може повідомити орієнтовну дату повернення, тому просить проводити судово-психіатричну експертизу за наявними в матеріалах справи документами (с.с.237 т.3).

Листом від 2 червня 2023 року Київським апеляційним судом повідомлено ОСОБА_2 та її представника - адвоката Кобця Р.Ю. про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи за матеріалами справи, у зв`язку з чим ОСОБА_2 зобов`язана з`явитись за викликом експертів, про що їй було повідомлено листом Київського апеляційного суду від 5 травня 2023 року та визначено дату та час засідання комісії. Також у вказаному листі зазначено, що у разі неявки ОСОБА_2 до 1 вересня 2023 року до експертної установи для проведення судової психіатричної експертизи, розгляд справи буде продовжений, з врахуванням положень статті 109 ЦПК України (с.с.243-244 т.3).

31 липня 2023 року Київським апеляційним судом на поштову адресу ОСОБА_2 та електронну адресу її представника - адвоката Кобця Р.Ю. були направлені листи з повідомленням про необхідність ОСОБА_2 з`явитись 30 серпня 2023 року з 09:00

год. до 15:00 год. до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи (с.с.10-15 т.4).

28 серпня 2023 року на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшов лист представника ОСОБА_2 - адвоката Кобця Р.Ю., у якому він повідомив, що 23 липня 2022 року ОСОБА_2 та її літня матір покинули територію України через воєнні дії, постійні ракетні обстріли, відсутність світла та водопостачання, та проблеми зі здоров`ям, наразі ОСОБА_2 перебуває за кордоном та не може повідомити орієнтовну дату повернення, у зв`язку з чим просив забезпечити проведення засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції, або відкласти засідання до дати повернення ОСОБА_2. в м. Київ (с.с.17 т.4).

13 вересня 2023 року матеріали справи були повернуті до Київського апеляційного суду без виконання ухвали суду від 31 серпня 2022 року про призначення повторної судово-психіатричної експертизи (с.с.21 т.4).

Згідно із частиною четвертою, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

Судова практика з указаного процесуального питання щодо застосування статті 109 ЦПК України є сталою та незмінною.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка та її представник були повідомлені про наслідки неявки для проведення судової експертизи, неодноразово інформувались судом про необхідність такої явки у визначений експертами день та час, однак ОСОБА_2 за викликом судових експертів жодного разу не прибула, обґрунтовуючи свою неявку перебуванням поза межами міста Києва, а потім і України, та введенням на території України воєнного стану.

Згідно зі статтею 64 Конституції України не підлягає обмеженню право на судовий захист.

У частинах першій, другій статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Отже, введення воєнного стану на території України не зупинило здійснення судочинства судами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Повторна судово-психіатрична експертиза була призначена ухвалою апеляційного суду 31 серпня 2022 року, експертна установа була змінена ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року, про що був повідомлений представник позивачки, так як позивачка судові повідомлення не отримувала.

Про необхідність з`явитися до експертної установи для проходження судової експертизи позивачка та її представник повідомлялися належним чином з травня по серпень 2023 року, однак позивачкою ОСОБА_2 вимоги суду були проігноровані, доказів поважності неявки до експертної установи надано не було, так як перебування за межами України у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, апеляційний суд не вважає поважною причиною невиконання учасником справи своїх процесуальних обов`язків, а відтак процесуальна поведінка позивачки свідчить про її ухилення від проходження експертизи.

За таких обставин та на підставі положень статті 109 ЦПК України, колегія суддів визнає недоведеним твердження позивачки, що у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інших доказів у підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять і під час апеляційного розгляду позивачкою та її представником суду не надано.

Оскільки позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що у момент підписання спірного договору позики вона за своїм станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання договору позики недійсним на підставі частини 1 статті 225 ЦК України задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, його висновки суперечать наданим доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням

нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войцехівського Сергія Павловича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в частині визнання недійсним договору позики скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук