П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2024 року місто Київ

справа № 756/6560/18

провадження №22-ц/824/12532/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Рожиною Оленою Григорівною,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Диби О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 стягнення боргу за договором позики.

Позов обгрунтовано тим, що 13 грудня 2014 року ОСОБА_2 позичив у позивача 200 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 13 грудня 2015 року включно. Вказаний договір було оформлено у письмовому вигляді.

Проте, ОСОБА_2 не виконав взятого на себе обов'язку щодо повернення отриманої суми позики, грошові кошти в сумі 200 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 травня 2018 року становить 5 216 000 грн., не повернув, уникає телефонних розмов та зустрічей з позивачем.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 13 грудня 2014 року у розмірі 200 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 травня 2018 року становить 5216000 грн., а також судові витрати.

В свою чергу у вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір позики, укладений 13 грудня 2014 року між сторонами, недійсним, посилаючись на те, що спірний договір позики відповідачем не підписувався та не укладався.

Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року, зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 грудня 2014 року у розмірі 200 000 доларів США, що станом на 22 травня 2018 року за курсом НБУ еквівалентно 5 216 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8810 грн.

Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рожина О.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 заперечує укладання договору позики з ОСОБА_1 на зазначених умовах, або будь-яких інших умовах, та заперечує власноручне підписання документу, іменованого договором позики від 13 грудня 2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_2 допускає можливість недобросовісної поведінки зі сторони ОСОБА_1 та використання ним чистого аркушу паперу з підписом ОСОБА_2 з подальшим накладенням на нього тексту договору позики.

Щодо можливості заволодіння аркушами паперу із підписами ОСОБА_2 та недобросовісного їх використання для заволодіння коштами відповідача, то останній вказує на те, що ОСОБА_1 працював разом із відповідачем до 2011 року в ТОВ ЗТ Ф "МІКОМП" засновником та директором якого, на той час був ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 був його найманим працівником. ОСОБА_4 на той момент співпрацював з ОСОБА_3 в межах представництва "ДЖЕЙ.БІ.ПЛЮС С.Р.О» та, напевно в той момент схилив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до використання аркушів паперів з його підписом таким шахрайським шляхом з метою заволодіння його майном.

Рівень доходів ОСОБА_1 не дозволили б йому накопичити суму у розмірі 200000 доларів США, щоб він мав змогу передати грошові кошти у борг. ОСОБА_1 припинив участь у ТОВ ЗТ Ф "МІКОМП" (5% у статутному капіталі) у 2011 році. Це було пов`язано з фінансовою кризою та борговими зобов`язаннями товариства. На момент припинення участі у ТОВ ЗТ Ф "МІКОМП" ОСОБА_1. мав боргові зобов`язання, про що свідчать розписки. Вказані обставини свідчать про нереальність вказаного договору.

На підтвердження своїх заперечень щодо укладення оспорюваного договору позики 13 грудня 2014 року в місті Києві ОСОБА_2 надав виписку №6833, яка підтверджує, що з 11 грудня 2014 року по 16 грудня 2014 року останній знаходився на лікуванні у Державному закладі «Спеціалізована медико - санітарна частина №8 Міністерства Охорони Здоров`я України». Але суд з формальних підстав відмовив у приєднанні до матеріалів справи цієї довідки.

ОСОБА_2 звернувся із заявою про проведення почеркознавчої експертизи до ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз». Разом із заявою надав фотокопію договору позики з матеріалів судової справи. Відповідно до висновку експерта №9530, складеного 9 липня 2020 року експертом Панчошнік І.З., встановити, чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі: «позичальник», нижче реквізитів ОСОБА_2 в електрофотокопії договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13 грудня 2014 року, ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку, в тому числі по причині того, що досліджуваний об`єкт подано у вигляді електрофотокопії.

У дослідницькій частині висновку зазначено: «щодо встановлених збіжностей, то при наявності вказаних розбіжностей, вони не дають підстави не тільки для категоричного, але навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність».

Під час розгляду справи судом була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз.

ОСОБА_1 навмисно заламінував єдиний примірник договору позики від 13 грудня 2014 року, внаслідок чого експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово- технічної експертизи документів у цивільній справі, - не вдалось встановити час нанесення тексту та підписів на документі, що має значення для вирішення справи, а тому зазначений доказ не відповідає вимогам статей 76-79, 95 ЦПК України та є неналежним доказом.

Суд першої інстанції не спрямував розгляд справи на повне, об`єктивне та всебічне дослідження усіх обставин справи, а обмежився лише формальним судовим розглядом, відмовивши в задоволенні усіх клопотань, спрямованих на з`ясування обставин справи: долучення додаткових доказів, витребування додаткових доказів, витребування інформації про майновий стан ОСОБА_1 , призначення додаткової експертизи, призначення повторної експертизи, тощо.

З особистих пояснень ОСОБА_1 він уклав з ОСОБА_2 договір позики 13 грудня 2014 року у м. Кам`янське. («В центрі міста передав пакет з грошима», «в центрі міста Кам`янське»). Текст договору складав самостійно, оскільки «має досвід укладання договорів». Про місце повернення коштів відповів «Цього в договорі немає».

З особистих пояснень, наданих ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті, він уклав з ОСОБА_2 зовсім інший договір позики з іншими істотними умовами договору, ніж ті, що передбачені документом, наданим суду, як підстава для стягнення боргу з ОСОБА_2 .

Позивач не підтвердив належними та допустимими доказами досягнення згоди з усіх істотних умов договору, а також не підтвердив факт передання коштів ОСОБА_2 в сумі 200000 доларів США.

Щодо того, чи звертався до ОСОБА_2 щодо повернення коштів ОСОБА_1 повідомив: «декілька разів через месенджер... вайбер... можливо в 2015 - 2016 роках, письмово не звертався». Доказів звернення від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо повернення коштів матеріали справи не містять.

Крім того, в апеляційній скарзі представник відповідача звертає увагу на те, що спеціальний кореспондент TOB "ТРК "Студія 1+1" проводила журналістське розслідування щодо рейдерських атак на майно ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з використанням підроблених розписок та договорів позики, результатом якого став сюжет у новинах, що підтверджується відповідним відео.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, зокрема ст.ст. 638, 639, 647,1046,1047 ЦК України, та з порушенням норм процесуального права, а зібрані у справі докази та встановлені обставини у їх сукупності не містять достовірних даних про те, що позивач та відповідач досягли згоди щодо укладення договору позики на умовах, викладених у документі, що іменується договір позики від 13 грудня 2014 року і міститься в матеріалах справи.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Олійник О.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рожина О.Г. та сам ОСОБА_2 підтримали доводиапеляційної скарги, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 13 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики. Вказаний договір позики було укладено в письмовому вигляді.

Згідно з п.п.1,4 договору позики ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, у строк до 13 грудня 2015 року включно.

Пунктом 3 вказаного договору встановлено, що повернення отриманих у власність коштів здійснюється шляхом передачі зазначеної суми коштів у валюті долар США.

Згідно з п.п.8,9 договору на підтвердження отримання суми позики або її частини позикодавець зобов`язаний надати позичальнику розписку написану ним власноручно, без якої грошові кошти вважаються неповернутими. Позика вважається повернутою в момент передачі грошових коштів.

Оригінал договору знаходиться у позивача.

Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів № 28860/20-34/28861-28863/20-32 від 19 серпня 2021 року, підпис від імені ОСОБА_2 у спірному договорі позики виконаний писальним приладом без застосування технічних засобів та без попередньої підготовки, виконаний ОСОБА_2 . При цьому, відповісти на питання чи виконано підпис у той час, яким датовано договір та чи в один період часу був нанесений текст договору позики та виконані рукописні підписи, експертам не вдалося можливим, оскільки досліджуваний договір є ламінованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, відповідач ОСОБА_2 , будучи зобов`язаним повернути отримані від ОСОБА_1 у борг кошти, у визначену у договорі дату їх не повернув, відповідно сума позики підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору позики є взаємопов`язаними з первісними позовними вимогами, і задоволення останніх виключає можливість задоволення таких зустрічних вимог.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встанвлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умогв зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст.611 ЦК України).

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової сум позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справа №754/6016/19 виснував про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.545 ЦК України кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути боржникові борговий документ, якщо він був виданий. У разі неможливості його повернення, кредитор повинен вказати про це в розписці.

Факт наявності в позикодавця (кредитора) оригіналу розписки боржника (боргового документу) є свідченням того, що грошове (боргове) зобов'язання є не виконаним.

Веровний Суд у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц зазначив, що виконання зобов`язання підтверджується, якщо борговий документ знаходиться у боржника.

Установлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли на підставі договору позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 13 грудня 2015 року.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми договору. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч.ч.2 та 4 ст.207 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тесті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Установлено, що договір позикик підписаний його сторонами,підпис від імені ОСОБА_2 у договорі позики виконаний останнім, що підтверджено висновком комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи № 28860/20-34/28861-28863/20-32 від 19 серпня 2021 року. Об'єктом дослідження експертами був оригінал договору позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , датований 13 грудня 2014 року.

Посилання апелянта на висновок експерта № 9530, який складений 9 липня 2020 року експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» Панчошнік І.З. на замовлення представника відповідача, є безпідставними, наданий стороною відповідача висновок не дає підстав для сумнівів в правильності та обгрунтованості висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи , з огляду на наступне.

Так, експерт Панчошнік І.З. дійшов висновку, що встановити, чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі: «ПОЗИЧАЛЬНИК», нижче реквізитів ОСОБА_2 в електрофотокопії Договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13.12.2014 року, ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим з причин, зазначених у Дослідницькій частині висновку.

Натомість, в дослідницькій частині висновку зазначено про те, що « Виявити більшу кількість збіжних ознак не вдалося по причині малого об'єму графічного матеріалу при простій будові почерку, яким виконано досліджуваний підпис, а також по причині того, що досліджуваний об`єкт подано у вигляді електрофотокопії, нижня частина якого частково не проглядається».

Отже, висновок експерта Панчошнік І.З. не містить інформації, що підпис у договорі позики не належить ОСОБА_2 .

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики є підробленим, що позивач неправомірно заволодів цим договором, відповідачем, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Посилання апелянта на те, що позивач спотворив єдиний доказ, навмисно його заламінувавши, внаслідок чого експертам не вдалося встановити час нанесення тексту та підписів на документі, не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову, оскільки судом не встановлено, що позивач здійснив ламінування документу з метою приховування доказів. Сторона позивача пояснила, що документ був заламінований лише з метою його збереження.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження повернення суми боргу ОСОБА_1 . Сам по собі факт відсутності досудової вимоги про повернення суми боргу, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з урахуванням тієї обставини, що визначений сторонами у договорі строк повернення коштів настав, ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 не виконав.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 200000 доларів США, є безпідставними і не грунтуються на вимогах матеріального закону. Факт укладення договору підтверджує факт передачі позикодавцем коштів позичальнику.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме порушення правил підсудності, оскільки відповідач не проживає в Оболонському районі м.Києва, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці обставини були перевірені Апеляційним судом м.Києва. Постановою Апеляційного суду м.Києва від 12 липня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а ухвала Оболонського районного суду м.Києва від 23 травня 2018 року про відкриття провадження у справі залишена без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Рожиною Оленою Григорівною залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 січня 2025 року

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус