ПОСТАНОВА

Іменем України

01 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 383/631/24

провадження № 22-ц/4809/1170/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 травня 2024 року у складі головуючого судді Замші О. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви і ухвали суду першої інстанції.

23.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі ТОВ «ГК «Нафтогаз України») звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 6093,39 грн, з яких 5 986,22 грн заборгованості за послугу з розподілу природного газу, 55,22 грн. 3% річних, 51,95 грн інфляційних втрат та 242,24 грн судового збору.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 травня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу.

Роз`яснено, що відповідно до положень ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України, заявником пред`явлено вимогу про стягнення боргу за період, який не підтверджений письмовим договором за вимогами п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ТОВ «ГК «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду, та ухвалення нового рішення, яким заяву апелянта про видачу судового наказу задовольнити повністю.

Зазначало, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що судом в оскаржувальній ухвалі зазначено, що: «Заявником додано Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), особовий рахунок № НОМЕР_1 , підписаний ОСОБА_1 19 липня 2023 року. Разом з тим, заявлено вимогу про стягнення боргу за надання послуг з розподілу природного газу з січня 2023 року, що не охоплює період дії договору про надання послуг з розподілу природного газу боржнику (до укладення договору). Таким чином, заявлено вимогу про стягнення боргу за період, який не підтверджений письмовим договором за вимогами п.3 ч.3 ст.163 ЦПК України».

Звертає увагу на те, що товариством додано Заяву- приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), особовий рахунок № НОМЕР_1 , підписаний ОСОБА_1 19 липня 2023 року, як додатковий доказ укладання договору.

Постановою НКРЕКП від 26.12.2022 №1839 видано ТОВ «ГАЗОРОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ УКРАЇНИ» () ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Кіровоградської області (крім м. Гайворон), (конфіденційна інформація) Харківської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ТОВ «ГАЗОРОЗПОДІЛЬНІ МЕРЕЖІ УКРАЇНИ». Зазначена постанова набрала чинності з 01.01.2023.

Відтак, Товариством з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (надалі за текстом - Товариство, Оператор ГРМ) з 01.01.2023 року надаються споживачам послуги з розподілу природного газу.

Станом на 01.01.2023р. у споживача (Боржника) за його адресою газопостачання не припинялося, послуги з розподілу природного газу надавалися відповідно до Типового договору розподілу природного газу; тобто, на момент отримання ТОВ «Газорозподільні мережі України» з 01.01.2023 ліцензії на розподіл природного газу вказаний споживач був приєднаний до газорозподільної системи та користувався послугами з розподілу природного газу і не відмовлявся від отримання послуги розподілу природного газу.

При цьому, вважаємо, що дані відомості є вкрай важливими для всебічного, об`єктивного і детального розгляду справи та повинні бути враховані судом під час розгляду апеляційної скарги, оскільки взаємовідносини між ТОВ «Газорозподільні мережі України» та Боржником регулюються положеннями спеціального законодавства, що регулюють правовідносини у галузі розподілу природного газу споживача, його оплати, документального підтвердження споживання природного газу.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Пунктом 5 частини другої статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово- комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція міститься у Постанові ВСУ від 20.04.201. справа №6- 2951цс15, також аналогічна позиція висвітлена в Ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справах від 05.04.2017 у справі №212/4917/15ц.

Така ж позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019.

Розподіл природного газу є видом житлово-комунальних послуг, що надаються мешканцям певної адміністративно-територіальної одиниці і на ці правовідносини розповсюджується Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Цим законом, зокрема, передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Такі положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчать про обов`язковість договору щодо житлово-комунальних послуг для споживача та не можливість споживача відмовитись від укладання договору (за виключенням у випадках встановлених законом та у порядку встановленому законом), зокрема договору розподілу природного газу побутовим споживачам.

Системне тлумачення вказаних норм свідчить, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами з розподілу природного газу, а тому, у випадку відсутності прийняття оферти шляхом надання заяви-приєднання до договору розподілу природного газу побутовим споживачам, вчинення конклюдентних дій свідчить про прийняття пропозиції, а отже і укладання договору.

Ще одним підтвердженням того, що споживач повністю погодився та прийняв умови договору розподілу природного газує невиконання покладеного на споживача обов`язку передбаченого пунктом 5, глави 3, розділу VI Кодексу газорозподільних систем, де передбачено, що у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт, а також згідно пункту 1, глави 3, розділу VI Кодексу газорозподільних систем Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

За таких обставин, боржник зобов`язаний сплачувати вартість послуг, пов`язаних із розподілом природного газу, які надає ТОВ «Газорозподільні мережу України» з 01.01.2023.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що Товариством заявлено вимогу про стягнення боргу за період, який не підтверджений письмовим договором за вимогами п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України та неправильно застосував норму статті 163 ЦПК України, оскільки договір між Заявником та Боржником був фактично укладений 01.01.2023.

Як наслідок, судом неправильно застосовано норму ст. 165 ЦПК України, зокрема п. 1 ч. 1, за якою суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу з повним дотриманням вимог статті 163 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).

Згідно норм ч. 2 ст. 369 ЦПК апеляційні скарги на ухвалу суду, зазначену в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу передбачені ст. 163 ЦПК.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Отже, норми п.3 ч.3 ст.163 ЦПК України, містять вимоги щодо обов`язковості додання до заяви про видачу судового наказу копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

До заяви про видачу судового наказу ТОВ «ГК «Нафтогаз України» додано Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача), особовий рахунок № НОМЕР_1 , підписаний ОСОБА_1 19 липня 2023 року.

Разом з тим, заявлено вимогу про стягнення боргу за надання послуг з розподілу природного газу з січня 2023 року, що не охоплює період дії договору про надання послуг з розподілу природного газу боржнику (до укладення договору).

Згідно вимог ч. 1 ст. 165 ЦПК суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до положень ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Врахувавши, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України», у заяві про видачу судового наказу заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за надання послуг з розподілу природного газу за період з січня 2023 року, а заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу укладено 19.07.2023, тобто за період, який не охоплюється дією договору, суд правомірно вважав, що заяву подано з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржена ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. ст. 374, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" залишити без задоволення.

Ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

С. М. Єгорова

Судді

С. І. Мурашко

О. І. Чельник