КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 760/7430/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л.,

у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій вона просить видати обмежувальний припис ОСОБА_1 на строк 6 місяців з заборонами щодо: перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 ; переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що протягом останніх років їх сімейне життя подружжя не ладнається і постійно погіршується. Починаючи з початку 2024 року, шлюбні відносини фактично припинено. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Після реєстрації шлюбу заявниця постійно зазнавала психологічного тиску з боку ОСОБА_1 , що полягало у постійних нецензурних висловах в її адресу в разі розбіжностей в поглядах на життя. Протягом тривалого часу вона зазнавала постійних докорів, що лише він ( ОСОБА_1 ) забезпечує родину.

Зазначає, що ОСОБА_1 систематично перевіряє її переписку, шляхом вилучення її мобільного телефону. Останні декілька місяців шляхом фізичного примусу він обшукує її з верхнього одягу до спідньої білизни. Стверджує, що майже щоденно відчуває приниження та постійне побоювання за своє життя, так як 17.03.2024 року ОСОБА_1 було вчинено фізичне насильство відносно неї, яке полягало у спробі придушити, що, за слів заявниці, підтверджується довідкою № 138 Київської міської клінічної лікарні. Вказує, що до цього фізичне насильство вчинялося, однак вона не зверталася до уповноважених осіб протидії домашньому насильству, оскільки боялась розправи з боку ОСОБА_1 . При цьому зазначає, що свідками даних сварок та погроз неодноразово стають діти, що також зазнають психологічного та економічного насилля. ОСОБА_1 обмежує доньку ОСОБА_6 в доступі до їжі та води, посилаючись на те, що продукти куплені за його кошти. Вважає, що через те, що донька надає їй емоційну підтримку та стає на її захист, ОСОБА_1 відмовляється сплачувати за її навчання, а в неї було вилучено технічний паспорт на транспортний засіб.

Наголошує, що постійні крики, погрози та бійки призвели до погіршення нервового стану їхніх неповнолітніх дітей. Вказує, що від 17.03.2024 року заявниця не мала можливості терпіти чергову сварку почату ОСОБА_1 . Того дня, він почав принижувати її на очах у їх дітей, висипаючи їй на голову сміття. Потім, ОСОБА_1 намагався знову придушити її і лише хвилюючись, що на її крики втрутяться сусіди, він відпустив її. Тоді, вона звернулася до Київської клінічної лікарні, де лікарями було викликано поліцію та зафіксовано даний випадок. Проте, ввечері 17.03.2024 року ситуація загострилася значно сильніше. ОСОБА_1 вже не міг адекватно усвідомлювати значення своїх дій та контролювати агресію відносно неї. Тому, вони разом з донькою були змушені покинути квартиру та викликали поліцію. Надалі, уповноваженою особою патрульної поліції винесено терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_1 у зв`язку зі скоєнням фізичного, економічного та психологічного насилля відносно неї з зобов`язанням залишити місце проживання до 28.03.2024 року. Під час залишення квартири ОСОБА_1 почав погрожувати заявниці, що після спливу дії термінового заборонного припису вчинить розправу над нею.

З огляду на дані обставини щодо наявності психологічного насильства, що чинить ОСОБА_1 відносно неї, а також наміри останнього, що виражаються у погрозах, заявниця наполягає, що вона, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року заяву задоволено частково.

Встановлено наступні заходи тимчасового обмеження ОСОБА_1 строком на 3 місяці:

-заборонено ОСОБА_1 : перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 ; переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції нормам матеріального права.

Зазначає що суд першої інстанції посилається виключно на доводи заявника, яка намагається позбавити права володіння майном заінтересованої особи, та на неналежні та недопустимі докази. Підставою звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису заявниця вказує, що її чоловік систематично чинить відносно неї психологічне, сексуальне, економічне та фізичне насильство, з 2017 року вони жили в постійних сварках та заявник потерпала постійно від домашнього насильства. Однак при цьому шлюб не було розірвано, не було звернення до правоохоронних органах та органах соціального захисту.

Вказує, що в матеріалах справи знаходиться бланк термінового заборонного припису стосовно кривдника, бланк Серії АА № 176705, який суд першої інстанції вважав допустимим доказом. При дослідженні доказу встановлено, що він має виправлення та відрізняється від іншого примірника, який знаходиться у заінтересованої особи. Представником заінтересованої особи було звернено увагу суду на те, що в графі: «Кривдник від підпису відмовився в присутності» вказано неповнолітню дитину ОСОБА_7 та стоїть підпис. Як з`ясувалося в судовому засіданні, зі слів заявника, підпис ставила вона та цей терміновий заборонний припис стосовно кривдника дитина не бачила. Вважає це підробленим документом.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи знаходиться довідка № 138 Київської міської клінічної лікарні, що 17.03.2024 року, яка на думку судді підтверджує факт насильства, а саме той факт, що чоловік здійснив замах на вбивство. Проте інформація про внесення та проведення досудового слідства за цим фактом в ЄРДР відсутня.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати.

Заявник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення заінтересованої особи та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 26.10.2007 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувають у шлюбі, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.10.2007 року (а.с. 5).

Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 19.03.2009 роу (а.с. 6); та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 16.12.2015 року (а.с. 7).

18.03.2024 року ОСОБА_3 винесено терміновий заборонний припис № 176705 у зв`язку із вчиненням ним відносно своєї дружини ОСОБА_3 фізичного, економічного, психологічного насильства строком дії з 18.03.2024 року по 28.03.2024 року (а.с. 8, 44).

18.03.2024 року ОСОБА_3 винесено терміновий заборонний припис № 176706 у зв`язку із вчиненням ним відносно своєї дружини ОСОБА_3 фізичного, економічного, психологічного насильства строком дії з 18.03.2024 року по 28.03.2024 року (а.с. 45).

Як вбачається з копії довідки № 138 від 17.03.2024 року Київської міської клінічної лікарні № 4, виданої ОСОБА_3 , остання звернулась до приймального відділення з приводу головного болю, запаморочення, що посилюється при зміні положення тіла, двоїння в очах при погляді в сторону. Зі слів хворої, 17.03.2024 року її побив чоловік вдома. Намагався душити руками, вдарив головою об стіну (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20.04.2010 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира

АДРЕСА_2 (а.с. 39);

З довідки Фінансово-правового ліцею від 04.04.2024 року, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що він дійсно здійснив оплати за навчання доньки ОСОБА_7 за період з 01.09.2020 року по теперішній час 198 000 грн (а.с. 40).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_1 , оскільки наведені заявницею обставини містять ознаки застосування щодо неї заінтересованою особою психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження його права перебувати у місці проживання з постраждалою ОСОБА_3 за місцем її проживання. Крім того, суд вважав, що в даному конкретному випадку тимчасове обмеження права доступу ОСОБА_1 до житла, яке він вважає своїм, встановлюється судом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, що є легітимним і пропорційним заходом втручання у права та свободи особи.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до правового висновку у справі з подібними правовідносинами, висловленого Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - батьки (мати, батько), дитина (діти), подружжя, колишнє подружжя.

Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

З урахуванням змісту вказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

… Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 зазначено, що «докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заявник ОСОБА_3 посилалась на те, що відносно неї зі сторони її чоловіка ОСОБА_1 вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство, що проявилось у нецензурних висловах в її адресу, постійних докорів щодо грошового забезпечення родини лише ним. Також заявник вказує, що ОСОБА_1 систематично перевіряє її переписку, шляхом вилучення її мобільного телефону та шляхом фізичного примусу обшукує її з верхнього одягу до спідньої білизни. Стверджує, що майже щоденно відчуває приниження та постійне побоювання за своє життя, а 17.03.2024 року ОСОБА_1 було вчинено фізичне насильство відносно неї, яке полягало у спробі придушити. Вказує, що постійні крики, погрози та бійки призвели до погіршення нервового стану їхніх неповнолітніх дітей.

На підтвердження викладених у заяві обставин ОСОБА_3 надала копії наступних документів: паспорта ОСОБА_3 , свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтв про народження дітей, термінового заборонного припису від 18.03.2024 року, довідки № 138 з Київської міської клінічної лікарні № 4.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що з дружиною ОСОБА_3 перебувають в шлюбі сімнадцять років, він належним чином забезпечував сім`ю, вони періодично відпочивали за кордоном, проте з 2020 року почались фінансові проблеми, тому і виникали сварки в сім`ї, оскільки дружина звикла до високого рівня матеріального забезпечення, при цьому сама ніде не працює. Вказував, що дружину він не ображав, про видачу обмежувального припису він не знав, ніяких пояснень працівникам поліції не надавав. По приїзду поліції додому в квартирі було прибрано, тілесних ушкоджень у заявниці не було. На даний час він зрозумів, що три місяці заходів тимчасового обмеження потрібні були дружині, щоб безперешкодно зібратись та виїхати за кордон. Заявниця ОСОБА_3 виїхала за кордон, забравши з собою дітей, з якими він спілкується кожного дня по телефону. Вважає, що метою видачі заборонного припису було виїзд за кордон з дітьми, проти чого він би заперечував.

Проаналізувавши обставини справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що факт сварок та непорозумінь, що виникли на побутовому рівні між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з різних причин, зокрема,з приводу грошового утримання та забезпечення родини, недовіри в подружніх стосунках, свідчить про наявність конфлікту.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та пояснень, колегія суддів вважає, що наявність конфліктних ситуацій між подружжям, про які наголошує ОСОБА_3 у заяві про видачу обмежувального припису, не підтверджує, що ОСОБА_1 вчиняє стосовно заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Таким чином, надані ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно заявника, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_3 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Сам факт звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій ОСОБА_1 не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявника психологічне, економічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Оцінюючи наданий заявником в якості доказу копію заборонного припису від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_1 вбачається, що в ньому зазначено лише назву передбачених законом видів домашнього насильства : « фізичне, економічне, психологічне», проте не наведено будь-якого опису вчиненого домашнього насильства, тобто про жодні конкретні дії , які вчинив ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , у приписі не вказано.

При цьому будь-яких обґрунтованих доводів щодо вчинення щодо ОСОБА_3 економічного насильства в розумінні «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» з боку ОСОБА_1 подана заява не містить, як і не надано доказів вчинення щодо ОСОБА_3 економічного насильства.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено, що за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована квартира

АДРЕСА_2 .

Разом з тим, тимчасове обмеження права власності кривдника шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи лише з метою забезпечення безпеки постраждалої особи.

При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи у разі, якщо ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Однак, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_3 щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 перебувати у місці проживання ОСОБА_3 , - квартири АДРЕСА_2 , є помилковим, оскільки доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно ОСОБА_3 , що має регулярний та постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, заявницею суду не надано, та матеріали справи таких не містять.

На підтвердження викладених у заяві обставин заявником надано до справи довідку Київської міської клінічної лікарні № 4 за № 138 від 17 березня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до лікарні з приводу головного болю, запаморочення, що посилюється при зміні положення тіла, двоїння в очах при погляді в сторону. Зі слів хворої, 17.03.2024 року її побив чоловік вдома, намагався душити руками, вдарив головою об стіну.

Було виконано рентгенографію - черепно-кісткових травматичних змін не виявлено, на бічних поверхнях шиї червоні плями розмірами 3х4 см. Виставлений діагноз : ЗЧМТ - струс головного мозку.

Однак, будь-яких даних про притягнення ОСОБА_1 за заявами ОСОБА_3 до будь-якого виду юридичної відповідальності матеріали справи не містять.

Під час розгляду справи апеляційним судом була приєднана до матеріалів справи постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, - закрито з підстав відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

З постанови вбачається, що судом було розглянуто протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 334690 від 17.03.2024 р. відносно ОСОБА_1 . Відповідно до вказаного протоколу ОСОБА_1 17.03.2024 року о 21 год. 50 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності дітей вчинив домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру відносно дружини, а саме: погрожував, умисно позбавляв житла, словесно ображав, передавлював горло, що викликало у останньої побоювання за свою безпеку та безпеку дітей, в результаті чого міг завдати шкоду психологічному та фізичному здоров`ю потерпілої та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Як зазначено у постанові Солом`янського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року, судом було досліджено відеозапис з боді камери 470787, з якого вбачається, що працівники поліції знаходяться в квартирі за місцем проживання родини ОСОБА_9 , відео зйомка відбувається на кухні в квартирі, де присутні ОСОБА_1 та потерпіла ОСОБА_3 , остання зазначає, що чоловік виганяє її з квартири, а також установив в квартирі прослушку, щоб слідкувати за нею, копався в її речах. Водночас, ОСОБА_1 заперечує ці обставини, каже, що забезпечує родину усім необхідним. Зазначив, що вранці його дружина відводить дітей в школу, після чого десь перебуває, саме це його і хвилює, про що він повідомив останній. У подальшому, після спілкування працівників поліції з потерпілою та ОСОБА_1 , відбувається складання протоколу та термінового заборонного припису стосовно ОСОБА_1 . Суд звертав увагу на те, що на відеозаписі не зафіксовано обставин чи фактів застосування з боку ОСОБА_1 по відношенню до своєї дружини ОСОБА_3 фізичного, психологічного чи економічного насильства, подібні факти та обставини з боку ОСОБА_1 не визнаються та ним оспорюються, про що він повідомляє працівників поліції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заявник не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

З огляду на викладене, наведені ОСОБА_3 обставини не містять ознак застосування відносно неї ОСОБА_1 фізичного, економічного та психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд першої інстанції не встановив обставини, від яких залежить правильне вирішення заяви, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм закону, встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього психологічного, економічного та фізичного насильствата чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність побутового конфлікту між подружжям, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.