Справа № 761/14/24
Провадження № 2/761/4878/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Бордусенка Б. С.,

за участю :

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю та поділ такого майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю та поділ такого майна.

У своїй позовній заяві просила суд:

1) Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з січня 2006 року до грудня 2014 року.

2) Визнати особистою власністю Позивачки 1/12 житлового будинку в рівних частках за адресою: АДРЕСА_1 та 1/12 земельної ділянки площею 0,0880 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :88:028:0038, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

3) Визнати за Позивачкою право власності на 1/24 частину (половину) у 1/12 частці Відповідача у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/12 земельної ділянки площею 0,0880 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :88:028:0038, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договорів купівлі - продажу 1/3 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку від 20.01.2014 року.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що у період часу з січня 2003 року по грудень 2014 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Фінансової участі Відповідач в купівлі будинку із земельною ділянкою не приймав. Своїх особистих грошей або грошей отриманих внаслідок продажу особистого майна не вкладав. Будинок приданий виключно за рахунок продажу особистого майна позивачки. Однак, зі слів Позивачки, шляхом психологічного тиску Відповідач змусив її оформити на нього частину будинку та земельної ділянки.

На підставі Договору купівлі-продажу від 20.01.2014, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , придбали в рівних частках 1/3 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 та прийняли в рівних частках: ОСОБА_6 (Позивачка) - 1/12 частки, ОСОБА_4 (Відповідач) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (донька) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (син) - 1/12 частки.

Також на підставі Договору купівлі-продажу від 20.01.2014, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , діючи за себе та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , придбали в рівних частках 1/3 частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0880 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :88:028:0038, що розташована по АДРЕСА_1 та прийняли в рівних частках: ОСОБА_6 (Позивачка) - 1/12 частки, ОСОБА_4 (Відповідач) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (донька) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (син) - 1/12 частки.

Позивачка стверджує, що: 1/3 придбаного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/3 земельної ділянки кадастровий номер: :88:028:0038 придбані, в період спільного проживання з відповідачем до шлюбу, за її особисті кошти, тому вона володіє по 1/12 житлового будинку та земельної за адресою: АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року було забезпечено позовну заяву, шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти дії направлені на відчуження нерухомого майна, а саме: будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

08 серпня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач визнав факт проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з січня 2007 року до грудня 2014 року, в решті вимог - заперечував щодо задоволення позовних вимог.

11 вересня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник позивача просив позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з січня 2007 року до грудня 2014 року, в решті вимог - заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом під час розгляду справи було встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, початок ведення сторонами спільного господарства, спільного бюджету та бажання проживати однією сім`єю, виникло у сторін з початку 2007 року.

Підставою для спільного проживання однією сім`єю став переїзд у подаровану Позивачці 3/4 квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Договору дарування частини квартири від 06 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. за №1505.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у Сторін народилася спільна донька - ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у Сторін народився спільний син - ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

03 серпня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що діють як законні представники від імені та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_7 було укладено Договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, відповідно до умов якого 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 відійшла у власність ОСОБА_7 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири від 03 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дударєвою І.Ю. за №1035.

20 жовтня 2010 року ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. за №2534, було відчужено на користь ОСОБА_10 земельну ділянку у АДРЕСА_3 , кадастровий № :01:004:0026.

29 липня 2013 року ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу гаражного боксу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за №2036, було відчужено на користь ОСОБА_11 гаражний бокс з підвалом НОМЕР_5 в ГАК «Сокіл-2» (Святошинський район), який розташований в місті Києві по вулиці Туполєва Академіка, 1-А.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 яка діє за себе, від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за №39, було відчужено на користь ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_2 .

20 січня 2014 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що діють як законні представники від імені та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_7 було укладено Договір купівлі-продажу 1/3 частини в праві спільної часткової власності на житловий будинок, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за №47.

За цим договором продавці зобов?язуються передати у власність покупців в рівних частках 1/3 (одну третю) частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , а покупці зобов?язуються прийняти цю частку житлового будинку в рівних частках ( ОСОБА_6 - 1/12 (одну дванадцяту) частку. ОСОБА_4 - 1/12 (одну дванадцяту) частку, ОСОБА_7 - 1/12 (одну дванадцяту) частку, ОСОБА_8 - 1/12 (одну дванадцяту) частку) та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі.

Житловий будинок, частка якого відчужується, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0880 га, кадастровий номер :88:028:0038.

Також 20 січня 2014 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що діють як законні представники від імені та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_7 було укладено Договір купівлі-продажу 1/3 частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за №49.

За цим договором продавці зобов`язуються передати у власність покупців 1/3 (одну третю) частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0880 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :88:028:0038, що розташована на АДРЕСА_1 , а покупці зобов?язується прийняти цю частку земельної ділянки в рівних частках ( ОСОБА_6 - 1/12 (одну дванадцяту) частку, ОСОБА_4 - 1/12 (одну дванадцяту) частку, ОСОБА_7 - 1/12 (одну дванадцяту) частку. ОСОБА_8 - 1/12 (одну дванадцяту) частку) та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що значені в цьому Договорі.

03 грудня 2014 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , актовий запис № 1820 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва від 03.12.2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/34809/21 від 14 лютого 2022 року шлюбу між сторонами було розірвано.

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Таким чином, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі (далі - фактичне подружжя) за статтею 74 СК достатньо довести факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

При цьому презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність застосовується і у випадку, якщо один з фактичного подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку (стаття 60 СК). Але презумпція статусу спільного майна не позбавляє одного з фактичного подружжя (як і тих, хто перебуває у зареєстрованому шлюбі) доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК.

Таким чином із системного аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Верховний Суд України звертає увагу на необхідність врахування цих обставин у постановах від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253цс15), від 7 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16).

Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

З метою встановлення та/або спростування факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з січня 2006 року до грудня 2014 року, було допитано ряд свідків у справі.

ОСОБА_16 - сусідка матері позивачки, Повідомила, що ОСОБА_3 був ОСОБА_17 «мужем» та жили як сім`я, на питання: «Чому так вважала?», відповіла: « Бачила як ОСОБА_19 і ОСОБА_17 завжди разом ідуть і приходять до квартири». За місцем проживання сторін не була. Про стосунки сторін знала зі слів інших осіб. ОСОБА_4 з ОСОБА_21 не знайомий.

ОСОБА_22 - матір позивачки повідомила, що ОСОБА_23 привела ОСОБА_4 для спільного проживання у її квартирі у 2003 році. Представила його як хлопця. Господарство по квартирі вона вела самостійно, годувала сторін. У ОСОБА_23 та ОСОБА_20 спільного побуту не було (посуду, меблів, рушників тощо). На питання: «що в її розумінні є сім`єю», повідомила, що: «Такі відносини між її дочкою ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не назвеш сім`єю, жили погано, нічого свого не мали». Про спільне придбання сторонами майна з 2003 по 2006 нічого не знала. Повідомила, що ОСОБА_23 добре заробляла на той час. З батьками ОСОБА_19 у цей період не була знайома, сторони не ініціювали таке знайомство.

ОСОБА_25 - цивільна дружина ОСОБА_26 , рідного батька позивачки повідомила, що зі слів ОСОБА_26 знала про проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_22 (колишня дружина її співмешканця) та ОСОБА_23 у квартирі АДРЕСА_4 . За цією адресою за час проживання сторін не була.

ОСОБА_27 - батько відповідача повідомив, що з ОСОБА_23 її познайомив ОСОБА_28 у Кривому Розі коли вони спільно їхали відпочивати на море. ОСОБА_20 представив ОСОБА_23 як подругу. Батько відповідача знав, що він проживає з ОСОБА_23 та її матір`ю. Про спільне придбання сторонами майна з 2003 по 2006 нічого не знав. Повідомив, що ОСОБА_20 працював та заробляв на той час. З батьками ОСОБА_23 у цей період не був знайомий ні він, ні його дружина. Сторони не просили про зустріч батьків.

Даючи оцінку показам свідків на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд зауважує, що пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін.

Крім того, сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував й сам відповідач.

Водночас тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з січня 2003 по грудень 2006 року) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку суду, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення положень частини першої статті 57 СК України свідчить, що придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 також зазначив, що в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов?язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім?я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, на переконання суду, позивачкою не доведено, що 1/3 житлового будинку та земельної за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі 1/12, придбані виключно за її особисті кошти.

Проте, частина 1 статті 74 СК України дозволяє жінці та чоловіку, які проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі, визначити обсяг взаємних прав на придбане майно за письмовим договором між ними.

Умовами Договору купівлі-продажу від 20.01.2014 визначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , придбали в рівних частках 1/3 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 та прийняли в рівних частках: ОСОБА_6 (Позивачка) - 1/12 частки, ОСОБА_4 (Відповідач) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (донька) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (син) - 1/12 частки.

Аналогічні умови містить Договір купівлі-продажу 1/3 частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0880 га, за яким Сторони та їх діти придбали та прийняли в рівних частках: ОСОБА_6 (Позивачка) - 1/12 частки, ОСОБА_4 (Відповідач) -1/12 частки, ОСОБА_7 (донька) - 1/12 частки, ОСОБА_7 (син) - 1/12 частки.

Тобто, придбаваючи спірне майно за спільний сімейний бюджет, позивачка та відповідач, розуміючи факт спільного проживання однією сім?єю, письмовими договорами визначили частки права власності кожного із заінтересованих сторін правочинів.

Отже, 1/3 частина будинку та 1/3 частина земельної ділянки :88:028:0038 належить в рівних частинах по 1/12 відповідно: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

З цього висновується, що з придбанням частини будинку і землі, між сторонами та їх дітьми діє правовий режим спільної часткової власності на спірне майно.

Щодо вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/24 частину (половину) у 1/12 частці відповідача у спірному житловому будинку та 1/12 земельної ділянки належної відповідачу, суд зазначає наступне.

На підставі частини 1 статті 74 СК України, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності по 1/12 у спірному житловому будинку та земельної ділянки, про що сторони домовилось у відповідних Договорах купівлі-продажу майна від 20.01.2014.

Суд звертає увагу сторін на те, що у Договорах купівлі-продажу спірного майна від 20.01.2014 не містяться застереження, що ОСОБА_5 та/або ОСОБА_4 здійснюють придбання майна за особисті кошти.

Логічним рішенням від сторін, під час вчинення правочинів, став справедливий перехід рівної частки у праві власності на майно, тобто порівну, що в повній мірі відповідає положенням статті 74 та главі 8 СК України.

Доводи позову, зі слів Позивачки, про психологічний тиск відповідача та примус до оформлення на нього частини будинку та земельної ділянки не підтверджуються жодними доказами.

Частина перша статті 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов?язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв?язку з вчиненням цього правочину.

У Договорах купівлі-продажу майна від 20.01.2014 міститься застереження, що Сторони діють вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психологічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними і не помиляючись щодо обставин, уклали названі правочини.

Текст договорів купівлі-продажу спірного майна від 20.01.2014 підписаний позивачкою. Договори є чинними та не оскаржувались сторонами.

Отже, правові підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/24 частину (половину) у 1/12 частці відповідача у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/12 земельної ділянки, належної відповідачу, на переконання суду,відсутні.

Частка відповідача у праві спільної часткової власності у розмірі 1/12 у спірному житловому будинку та на 1/12 частину земельної ділянки не набули статусу спільної сумісної власності подружжя, так само, як і частки позивачки у спірному майні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність є різновидом права власності, що ускладнена множинністю суб?єктів. Крім того, специфіка правовідносин спільної власності полягає в єдності об?єкта права власності відносно зазначеної множинності суб?єктів такого права.

Згідно зі статтею 177 ЦК України частка у праві спільної власності є об?єктом цивільних прав.

Так, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.

Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною другою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи викладене, оскільки за Договорами купівлі-продажу від 20.01.2014 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 придбали частину спірного будинку у спільну часткову власність в рівних частках та дійсність вказаних договорів позивачем не оскаржувалася, підстави для визнання 1/12 частину Відповідача у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/12 земельної ділянки площею 0,0880 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: :88:028:003, об?єктом права спільної сумісної власності сторін - відсутні.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 06.11.2020 у справі №185/8494/16-ц.

Отже, позовні вимоги в цій частині позову не підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 954 (дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривень 31 копійок стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі ст. 8, 57, 63, 74 СК України, ст. 177, 203, 204, 231, 319, 328, 355, 356 ЦК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю та поділ такого майна - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з січня 2007 року до грудня 2014 року

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 954 (дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривень 31 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2025 року.

Суддя: