УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 754/11632/21

провадження № 61-13760ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевський Роман Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у справі за скаргою

ОСОБА_2 (стягувач) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, заінтересована особа ОСОБА_1 (боржник),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О., в якій просив скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, зобов`язати приватного виконавця поновити виконавче провадження № НОМЕР_2 та здійснити стягнення з боржника.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року, повний текст якої складено 12 вересня 2024 року, задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Скасовано ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня

2024 року та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено частково скаргу ОСОБА_2 , скасовано постанову про зупинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 754/11632/21, винесену 27 квітня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва ЛановенкоЛ. О. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевський Р. О., засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін ухвалу Деснянського районного суду

міста Києва від 15 грудня 2024 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 ЦПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду

від 11 вересня 2024 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановіВерховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 712/16074/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції, як вважає заявник, формально послався на норми ЦПК України щодо встановлення всіх обставини справи, не перевірив, що ОСОБА_2 не надано інформації щодо актуального місця служби

ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 грудня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого

листа № 754/11632/21, виданого 25 жовтня 2022 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 позики у загальному розмірі 260 193 грн.

27 квітня 2023 року адвокат Цирулевський Р. О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , подав приватному виконавцю заяву про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із перебуванням боржника у Збройних Силах України.

На підтвердження вказаної обставини заявник до заяви додав копію військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , відповідно до якого 26 квітня 2023 року ОСОБА_3 на підставі Указу Президента України № 65/022 від 24 лютого 2022 року призваний у Збройні Сили України за мобілізацією.

З довідки № 3168 від 28 квітня 2023 року суди встановили, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді водія взводу охорони роти.

27 квітня 2023 року приватний виконавець виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалюючи судове рішення від 15 травня 2024 року, суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду скарги приватному виконавцю невідомо про закінчення обставин, які стали підставою зупинення виконавчих дій, а саме закінчення періоду проходження боржником строкової служби в Збройних Силах України, тому у приватного виконавця відсутні підстави для поновлення виконавчого провадження.

Суд першої інстанції констатував, що матеріали скарги не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушень приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд не погодився з вказаним висновком суду першої інстанції та, з урахуванням наявних в матеріалах справи письмових доказів, дійшов висновку про те, що ні приватний виконавець під час винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, ні суд першої інстанції не мотивували наявність реальних перешкод (неможливості) у здійсненні виконавчих дій за обставин проходження боржником військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді водія взводу, тобто безпосередньо за місцем вчинення виконавчих дій, що не перешкоджає приватному виконавцю здійснювати відповідні виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка підлягає застосуванню згідно з

частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення.

Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу (пункт 1

частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зміст наведеної правової норми свідчить, що нею передбачено три умови, за наявності яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій:

1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе, або

2) якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе, чи

3) на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 120/875/230 (провадження № К/990/15420/23) викладений висновок про те, що «синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми права дає підстави для висновку, що у цьому випадку словосполучення «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе» застосовується до обох частин речення, які пов`язані сполучником «або». Натомість, сполучник «чи» якраз використаний з метою посилення роздільності перелічуваних підстав. Відповідно, застосовуючи у названій нормі матеріального права сполучник «або», законодавець мав на меті не протиставити одну умову іншій, а вирізнити види проходження боржником військової служби».

У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що аналіз конструкції пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що як до першої підстави, так і до другої, застосовується умова «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе».

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).

На підставі зібраних у справі доказів суд апеляційної інстанції встановивши, що на день винесення приватним виконавцем постанови про зупинення виконавчих дій від 27 квітня 2023 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі безпосередньо за місцем вчинення виконавчих дій у місті Києві, а також отримував за місцем служби грошове забезпечення, дійшов правильного висновку щодо відсутності перешкод у проведенні виконавчих дій в рамках виконавчого

провадження № 7062564, що з урахуванням аналізу конструкції пункту 1

частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зупинення виконавцем вчинення виконавчих дій.

Верховний Суд враховує, що заявник, звертаючись з касаційною скаргою, фактично просить здійснити новий судовий розгляд, врахувати докази,

які не досліджувалися як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, а також не існували станом на день винесення приватним виконавцем постанови про зупинення вчинення виконавчих дій, що є процесуально неможливим під час перегляду судових рішень у касаційному порядку, оскільки Верховний Суд є судом права та не здійснює переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

У частині першій статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції формально послався до норм ЦПК України щодо встановлення всіх обставини справи, не перевірив, що ОСОБА_2 не надано інформації в частині актуального місця служби ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну оцінку зібраним у справі доказам, повно та всебічно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення скарги у відповідності до частини першої та другої статті 367 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду

від 12 жовтня 2023 року у справі № 712/16074/17 (провадження № 61-7716св23), оскільки висновки апеляційного суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» не суперечать висновкам, викладеним у вказаній постанові Верховного Суду.

Отже, заявник не навів належних та достатніх доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції, а зміст його касаційної скарги фактично зводиться до встановлення нових обставин (проходження боржником військової служби в населеному пункті Авдіївка Донецької області в період з 14 травня до 20 липня 2023 року) на підставі доказів, які не були предметом дослідження судів першої

та апеляційної інстанцій, а також не існували станом на день винесення приватним виконавцем оскаржуваної постанови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom)

від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України»

від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оцінивши доводи касаційної скарги та мотиви оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції наведених положень ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», не викликає розумних сумнівів, тому касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Цирулевський Р. О., на постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня

2024 року, є необґрунтованою.

Керуючись статями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевський Роман Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня

2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська