КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4983/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Київ

Справа № 359/1538/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Муранової-Лесів І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав,

встановив:

23 лютого 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про відібрання у відповідача ОСОБА_1 на її користь малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав (т.1 а.с.2-4).

Позов обґрунтовано тим, що з 03.10.2003 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . До 21.02.2021 вони проживали разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Останні час їх стосунки були напружені, але загалом жили нормальним подружжям, ростили сина.

21.02.2021 відповідач вчинив сварку з позивачем у присутності сина, при цьому погрожував фізичною розправою, голосно кричав, виражався нецензурною лайкою, принижував її, після чого почав викидати її речі у коридор гуртожитку. Зазначає, що наряд поліції не припинив насилля зі сторони відповідача, який вигнав її на вулицю, заборонивши з`являтись в приміщенні квартири. Вказує, що дитина стала свідком жорстокого поводження батька по відношенню до матері, що є неприпустимим, крім того відповідач, як батько вороже налаштовує дитину проти матері, принижує її авторитет в очах дитини, образливо висловлюється на її адресу, тим самим даючи дитині уявлення про відсутність сімейних цінностей, вчиняє акти психологічного та морального насилля над дитиною.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 164,170 СК України, зазначає, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, якщо вона, він жорстоко поводяться з дитиною. Вказує, що вчинення по відношенню до дитини психологічного та фізичного насильства є різновидом жорстокого поводження, тому на даний час так як дитина залишилась з батьком, це може створювати небезпеку для життя, здоров`я та морального виховання. А саме, що дитина не може перебувати з тим із батьків, з яким існує загроза для самої дитини, а також умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року задоволено позов у даній справі.

Відібрано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в який просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не було враховано висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду, а саме: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах - статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю; правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 вересня 2021 року у справі № 215/4052/18 щодо юридичного значення факту перешкоджання одним із батьків іншому у спілкуванні з дитиною для визначення (зміни) місця проживання дитини; висновки Верховного Суду, викладені у постанові 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18; правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 щодо необхідності врахування судом найкращих інтересів дитини при вирішенні спору про визначення місця проживання (відібрання) дитини; правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 щодо визначення місця проживання дітей з батьком (відібрання).

Посилається на неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 щодо врахування думки дитини при вирішенні питання стосовно визначення її місця проживання; правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 607/25451/19 щодо визначення місця проживання дитини (відібрання); правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19 щодо врахування інтересів дитини при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини (відібрання); п. 59 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 824/308/20-а та п. 44 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19.

Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі № 761/33136/19 та на постанову Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19.

Посилаючись на вказані правові позиції, вважає, що не підлягають розгляду судами України та відносяться до юрисдикції Держави нового звичайного місця проживання дитини, оскільки остання прижилася в новому середовищі в Німеччині та перебуває у статусі біженця, а відповідна цивільна справа підлягає закриттю відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Вказує, що ОСОБА_1 заявив клопотання про допит себе у якості свідка за власною згодою, а також про опитування малолітнього ОСОБА_3 . Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені клопотання ОСОБА_1 про допит свідків та фактично відмовився досліджувати докази по справі, що призвело до прийняття судом першої інстанції незаконного та необґрунтованого судового рішення, нічим не мотивуючи своє процесуальне рішення.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2022 року о 05:10 ОСОБА_3 перетнув пункт пропуску Мостиська через державний кордон України, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.08.2022 року. Оскаржуване рішення було прийнято судом першої інстанції за відсутності будь-яких відомостей про умови проживання малолітнього ОСОБА_3 за його тимчасовим місцем проживання в Німеччині та характер його відносин з батьком на теперішній час.

Зазначає, що посилання судом першої інстанції на висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з його матір`ю ОСОБА_2 за її місцем проживання, а також відібрати його у батька не може бути підставою для визначення місця проживання дитини та її відібрання.

ОСОБА_2 не надала суду доказів надання ОСОБА_1 згоди на здійснення ОСОБА_2 фото, відео та аудіо фіксації, а також на використання листів та інших видів кореспонденції, а ОСОБА_1 не надавав відповідної згоди. Отже, приймаючи до уваги відсутність відповідної згоди ОСОБА_1 , надані ОСОБА_2 матеріали фото, відео та аудіо фіксації, а також листи та інші види кореспонденції одержані з порушенням встановленого законом порядку та не можуть бути прийняті судом до уваги.

Крім того, надані позивачем висновки психологів та опитаний у якості свідка психолог не є належними доказами, оскільки допитаного психолога не попереджали про кримінальну відповідальність та відповідні особи були залучені у статусі свідків, а не експертів.

Судом першої інстанції не було враховано того факту, що взаємовідносини між сторонами мали природу особистого конфлікту та жодним чином не стосувались малолітнього ОСОБА_3 , якого батьки продовжують любити всім своїм серцем. Це знаходить своє підтвердження в тому, що після розірвання шлюбу позивач в матеріалах справи посилається винятково на перешкоджання відповідача у здійсненні спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку поведінці відповідача по перешкоджанню у спілкуванні дитини з матір`ю, суд першої інстанції вважає її «жорстокою» та аморальною, але в силу упередженого ставлення до батька дитини здійснює підміну понять та посилається на «жорстоку поведінку» зі сторони батька по відношенню до матері, а не до самої дитини. Це призводить до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_1 , а також безпідставного прийняття рішення про відібрання дитини у батька, внаслідок його «жорстокої поведінки» через особистий конфлікт з матір`ю дитини, а не до дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 не подавала, однак під час розгляду справи судом апеляційної інстанції надала письмові пояснення, в яких звернула увагу, що з лютого 2021 року відповідач ОСОБА_1 , розлучивши дитину з матір`ю, повністю зупинив процес виховання малолітньої дитини матір`ю. 21.02.2021 року ОСОБА_1 «самостійно визначив місце проживання дитини», змінивши замки у дверях в помешканні, в якому на той час проживала сім`я, витягнувши силою жінку за вхідні двері, викинув речі дружини на загальний коридор гуртожитку. Малолітній син, якому на той час було дев`ять років, залишився заблокований від матері. Наряд поліції не припинив насилля зі сторони чоловіка. Малолітній син був і залишається потерпілим і свідком насильства зі сторони батька.

Вказувала, що після оголошення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року, ОСОБА_1 переховувався разом з дитиною від мобілізації в м. Виноградів, Закарпатської області, біля румунського кордону, де він отримав військову повістку, пройшовши ВЛК, був визнаний обмежено придатним і призваним на військову службу за мобілізацією. За ухилення від мобілізації щодо ОСОБА_1 була відкрита кримінальна справа. Переховуючись разом з дитиною, прикриваючись малолітнім сином як щитом, через 10 днів після отримання довідки МСЕК, без попередження і узгодження з матір`ю дитини, під час розгляду даної справи судом, відповідач вивіз малолітнього сина за кордон, де і перебуває на даний час.

Звертає увагу, що вихованням сина одноосібно займається батько, який систематично притягався до відповідальності за домашнє насильство, при цьому не надаючи матері жодної можливості не лише приймати участь у вихованні дитини, а й можливості бачитись з дитиною протягом трьох років.

В судове засідання апеляційного суду 25 жовтня 2023 року з`явився представник відповідача ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_1 , заявивши клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було задоволене ухвалою апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року, 25 жовтня 2023 року на зв`язок не вийшов. В судовому засіданні було задоволено клопотання про опитування малолітнього ОСОБА_3 в режимі відеоконференцзв`язку, оскільки на даний період часу син сторін проживає разом з батьком ОСОБА_1 в Німеччині.

В судове засідання 13 грудня 2023 року з`явились представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_2 , які надали пояснення по суті апеляційної скарги. За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні була оголошена перерва, оскільки ОСОБА_1 на зв`язок не вийшов, та не забезпечив можливості опитування дитини судом апеляційної інстанції.

07 лютого 2024 року в судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_2 . За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні було оголошено перерву, оскільки відповідач ОСОБА_1 , заявивши клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, на зв`язок не вийшов, та не надав можливості опитати малолітнього ОСОБА_3 .

В судовому засіданні 13 березня 2024 року, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку, відповідач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Пояснив, що проживає з сином ОСОБА_6 в Німеччині, винаймає двокімнатну квартиру, у дитини своя кімната, хлопчик має все необхідне для життя, відвідує німецьку школу. Відповідач пройшов інтеграційні курси, має намір працювати в галузі бухгалтерського обліку, на даний період часу проживають за рахунок виплат від держави Німеччини. Поруч з ними проживають батьки відповідача та його сестра з родиною, в якій теж є діти, з якими ОСОБА_6 спілкується.

Опитаний судом малолітній ОСОБА_3 пояснив, що проживає разом з батьком в Німеччині, проте адресу проживання та назву чи номер школи не зазначив, пояснюючи тим, щоб не знала мама, оскільки він боїться, що мама приїде та станеться щось погане. Вказав, що під час проживання в Україні мама постійно приходила до нього зі сторонніми людьми, які його лякали, тому не хоче, щоб мама приїхала та проживала поряд, оскільки мама «ходить по службах». За мамою він не сумує, йому достатньо спілкування по телефону з мамою один раз в тиждень. В Німеччині він навчається у школі, вивчив німецьку мову, відвідує гуртки з футболу, боротьби, хокею.

В судовому засіданні 27 березня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Кононенко І. подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника Служби, при цьому вказала, що рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , 1978 року народження, та ОСОБА_1 , 1975 року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя між батьками малолітнього ОСОБА_3 не склалося, у жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та 17 вересня 2021 року шлюб між ними був розірваний рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

До 21 лютого 2021 року подружжя Строганових з сином проживали у найманій кімнаті у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.68-70, 67), де, як зазначено у Висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав (т.3 а.с.80-81), створені мінімальні умови для життя, розвитку та відпочинку малолітнього ОСОБА_6 , відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 19.07.2022 №157 .

Як встановлено судом першої інстанції та за змістом поданого відзиву відповідачем не заперечується, що 21.02.2021 ОСОБА_1 в присутності малолітнього сина ОСОБА_3 самовільно зібрав та виніс речі позивача з кімнати гуртожитку та виселив ОСОБА_2 з приміщення кімнати № 69 в гуртожитку по АДРЕСА_3 , де вони проживали втрьох разом із сином. Ця обставина, зокрема, зафіксована на долучених аудіозаписах та фотознімках, що містяться носіях електронної інформації, флешнакопичувачах (т.1 а.с.267, т.2 а.с.22).

Починаючи з 2019 року позивач ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, щодо сприяння у вирішенні складної сімейної ситуації, проявів зневаги та застосування насильства по відношенню до неї в присутності її малолітньої сина, а також з 2020 року неодноразово зверталась до органів поліції та суду щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства (т.1 а.с.182-208, т.2 а.с.23-46, 50-53,60-61, 100-107, 111-169, 197-202,204-239), у тому числі оскаржувала їх бездіяльність до Київської обласної державної адміністрації, Представнику Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, у зверненнях до народного депутата України ОСОБА_8 , до Головного управління поліції в Київській області, до слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області (т.2 а.с.53-59,10-181, 182-196, 203, т.5 а.с.78-81).

Так, згідно з Витягом з протоколу засідання Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради від 20.12.2019 №36 (т.1 а.с.176-177) слухали: розгляд заяви ОСОБА_2 щодо ситуації в родині. Комісією вирішено: рекомендувати обом батькам звернутися до сімейного психолога щодо з`ясування причин кризової ситуації у родині та шляхи її подолання; попередити громадянина ОСОБА_1 щодо відповідальності за психологічний тиск на дитину та агресивні дії щодо жінки.

Постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2021 (справа №359/1770/21), залишеною в силі щодо відповідача ОСОБА_1 постановою судді Київського апеляційного суду від 26.04.2021 (т.1 а.с.121-127,141-143, 144-150), відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, при цьому встановлено, що 28.02.2021 близько 08 год. 50 хв. за місцем проживання у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_4 ОСОБА_1 вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме: умисні дії фізичного характеру, які полягали в штовханні та ляпасах, чим завдав їй фізичного болю, внаслідок чого могло бути завдано шкоди її фізичному здоров`ю.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.03.2021 у справі №359/1952/21 (т.1 а.с.136-137) заяву ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису було задоволено частково. Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 строком на шість місяців та вжито щодо нього заходи тимчасового обмеження його прав у виді: заборони спілкування зі ОСОБА_2 , заборони вести листування , телефонні переговори, а також контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Вказаним рішенням суду, зокрема встановлено, що зі змісту постанови судді Бориспільського міськрайонного суду від 9 вересня 2020 року вбачається, що 25 серпня 2020 року приблизно об 11 годині 10 хвилин в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_1 виражався брутальною лайкою в сторону ОСОБА_2 та погрожував викинути її речі з приміщення квартири. У такий спосіб він вчинив відносно ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру. Зі змісту висновків дільничних офіцерів поліції Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 18 листопада 2020 року та 2 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 продовжив вчиняти по відношенню до ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, забрав її телефон та зламав його. Крім того, в матеріалах цивільної справи містяться DVD-диски з маркуванням «№1 ОСОБА_2 », «№2 ОСОБА_2 » та «№3 ОСОБА_2 », на яких містяться численні відеозаписи того, як ОСОБА_1 постійно принижує та ображає заявницю, застосовує до неї нецензурну лексику та, навіть, погрожує спричиненням насильства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав встановленим, що починаючи з лютого 2021 року відповідачем чинилися перешкоди у спілкуванні малолітнього сина ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується долученими до матеріалів справи зверненнями позивача до Служби у справах дітей та сім`ї (т.1 а.с.227-228), рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 19.07.2021 №547 (т.2 а.с.14), яким було визначено громадянці ОСОБА_2 наступний порядок спілкування з її малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : перший, третій тиждень місяця з п`ятниці (час узгоджується між батьками, враховуючи графік занять дитини) до неділі 21.00 години на території матері або нейтральній території, або в інші дні за домовленістю сторін, а також постановами Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2021 (справа 359/7435/21), від 29.06.2021 (справа №359/13001/21), від 12.09.2022 (справа №359/4469/22), від 26.09.2022 (справа №359/5190/22), якими відповідача ОСОБА_1 було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.184 КУпАП за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а також за ч.1 ст.184 КУпАП за перешкоджання у відвідуванні малолітнім сином психолога (т.5 а.с.64-65,66, 67-69, 70-72).

За фактом систематичного вчинення психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призводить до фізичних та психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілих осіб ОСОБА_1 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000950 від 11.08.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України (т.5 а.с.62,63).

Крім того, за фактом умисного невиконання ухвали суду №359/1538/21 про побачення малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з мамою ОСОБА_2 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000715 від 29.06.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України (т.5 а.с.22,23)

Наведене також підтверджується долученими до матеріалів справи скріншотами листування у мобільному додатку Viber, історією телефонних викликів позивача ОСОБА_2 на мобільний телефон сина ОСОБА_6 (т.1 а.с.209-225, т.2 а.с.62-99, т.5 а.с.26-50), довідкою Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради від 01.08.2022 №01-26-418 (т 5 а.с.21).

Згідно з інформацією Бориспільського НВК «Ліцей «Дизайн-освіта» ім.П.Чубинського спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів» №66 від 26.04.2022 (т.5 а.с.17) учень 4-А класу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виходить на дистанційне навчання, зв`язок з батьком дитини відсутній, місце перебування невідоме.

Як визнано сторонами та підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Сертифікатів для пред`явлення під час проходження перевірки - тимчасовими посвідченнями особи на ім`я відповідача ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , датованими 02.08.2022 року (т.3 а.с.128-131, т.5 а.с.5,6, 55), відповідач виїхав з малолітнім сином до Німеччини, де вони були зареєстровані як біженці з України та їм дозволено перебування за умов, у тому числі проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Разом із цим, як стверджує позивач, за вказаною адресою відповідача та сина вона не виявила, проживала з 13 вересня по 21 вересня 2022 року в комунальному приміщенні за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується письмовою інформацією адміністрації ОСОБА_9 (т.5 а.с.56, 59), а також копіями електронних квитків (т.5 а.с.60,61).

Судом критично оцінено зібрані відповідачем та долучені до відзиву довідки та характеристики на підтвердження його участі у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 .

Зазначені висновки суду, зокрема, підтверджуються Заявою про уточнення Довідки №01-02/20 від 01.08.2020 про участь батьків учня школи Соробан м.Бориспіль у шкільному житті дитини від 10.06.2021 №01-06/21, видана ФОП ОСОБА_10 (т.1 а.с.116), за змістом якої уточнено раніше видану довідку в частині участі мами у відвідуванні Соробану дитиною та причин припинення навчання дитини у школі, а саме, що мати вперше контактувала з тренером школи по телефону навесні 2020 року, у період карантину, з приводу того, що навчання викликає психологічні труднощі, дитина втомлюється і перенавантажена на інших спортивних гуртках, при виконанні домашніх завдань ОСОБА_6 плаче, так як батько, зі слів мами, примушує ОСОБА_6 до виконання в жорстокий спосіб. А також, що ще в період дії карантину батьки вирішували припинити навчання ОСОБА_6 .

Крім того, підтвердженням того, що відповідачем отримувалися і подавалися довідки з необ`єктивною по відношенню до позивача ОСОБА_2 інформацією щодо її участі у піклуванні щодо сина, є долучені до матеріалів справи довідки-спростування від 21.05.2021 сімейного лікаря ОСОБА_11 раніше виданої ОСОБА_1 та поданої ним до суду довідки від 16.04.2021 що за здоров`я сина піклувався виключно батько (т.1 а.с.110,112, 111, 113,), у зв`язку з недостовірністю поданої інформації.

Також, про необ`єктивність зібраних відповідачем довідок свідчить інформація, викладена у довідці Бориспільського НВК «Ліцей «Дізайн-освіта» від 24.09.2021 (т.2 а.с.52) , виданої ОСОБА_2 , відповідно до якої вона дійсно протягом 2020-2021 навчального року регулярно відвідувала навчальний заклад, телефонувала класному керівнику та цікавилася навчанням, поведінкою та успіхами дитини.

Згідно із записами в трудовій книжці (т.1 а.с.106-107), починаючи з січня 2008 року позивач була працевлаштована спочатку в ТОВ «Медичний центр «Веста», в подальшому в ТОВ «Оптова аптека «Алтея» та з 17.08.2018 року працевлаштована на посаду лікаря стоматолога-ортодонта в ТОВ «Мамс Дент», та за цей час мала невелику перерву у роботі з 19.04.2018 по 17.08.2018 року.

За місцем роботи в ТОВ «Мамс Дент», а також за попереднім місцем роботи в ТОВ «Оптова аптека «Алтея» ОСОБА_1 характеризується виключно позитивно та має позитивні відгуки від батьків маленьких пацієнтів (т.1 а.с.108,109).

Позитивно характеризується ОСОБА_2 і за місцем її проживання у гуртожитку по АДРЕСА_3 , сусіди характеризують її як привітну, врівноважену, неконфліктну, виховану людину (т.1 а.с.102).

На момент звернення до суду, позивач проживала в найманій двокімнатній квартирі по АДРЕСА_6 , де, згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов від 04.06.2021 №115, для малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце для сну та приготування уроків, матір`ю створені умі належні умови для життя, розвитку та відпочинку дитини.

На даний час позивач проживає у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі АДРЕСА_7 (т.1 а.с.79).

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, затвердженого рішенням від 15.12.2022 року №648 (т.3 а.с.80-81) встановлено, що беручи до уваги ставлення батька, матері до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування рекомендує відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька, громадянина ОСОБА_1 та повернути матері, громадянці ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст.171 СК України думка малолітнього була заслухана органом опіки та піклування Виконавчого комітету Бориспільської міської ради, який підготував висновок з рекомендацією відібрати його у батька та передати матері - ОСОБА_2 .

Судом враховано, що допитана в судовому засіданні в якості свідка практичний психолог за освітою ОСОБА_12 (т.3 а.с.205), повністю підтвердила свій психологічний висновок, наданий за результатами проведеної нею діагностичної роботи з малолітнім ОСОБА_13 (т.3 а.с.201-203).

У вказаному висновку ОСОБА_12 зазначила, та в судовому засіданні підтвердила, що у малолітнього ОСОБА_6 спостерігаються стійкі ознаки відчуження від матері, а це є одним із видів психологічного насилля, коли маму навмисне фізіологічно і психологічно віддаляють від дитини, а для дитини створюється негативний образ матері. У хлопця спостерігається великий внутрішній конфлікт між тим, що він говорить і тим, що підсвідомо відчуває. Валік при розмові проговорює, що не хоче жити з мамою і при цьому проявляє ознаки знервованості, а на малюнку малює зовсім протилежне ставлення і бажання. (т.3 а.с.201-203).

З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановивши, що у малолітнього ОСОБА_3 спостерігаються ознаки відчуження від матері, навмисного фізіологічного та психологічного віддалення мами від дитини, створення негативного образу матері, факти психологічного та фізичного насильства, вчиненого ОСОБА_1 по відношенню до дитини та в його присутності до матері дитини, тривалу ізоляцію малолітнього від матері, суд вважав, що є усі підстави для відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у його батька ОСОБА_1 та передачі сина його матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав та у зв`язку зі встановленими судом фактами жорстокого поводження з дитиною, яке полягало у тому числі, у відчуженні дитини від матері. Правовими підставами задоволення позову суд вважав п. 3 ч. 1 ст. 164 , ч. 1 ст. 170 СК України

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в Україні з огляду на відсутність сукупності обставин, передбачених пунктом «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність, оскільки дитина прижилася в новому середовищі в Німеччині та перебуває у статусі біженця, колегія суддів відхиляє , виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та про наявність таких підстав суду стало відомо до відкриття провадження у справі.

Суд залишає позов без розгляду, якщо після відкриття провадження у справі буде з`ясовано, що у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до матеріалів даної справи, провадження у справі № 359/1538/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав було відкрито ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2021 року.

Підставами позову ОСОБА_2 визначила норми ст. ст. 164,170 СК України, вказуючи, що вчинення по відношенню до дитини психологічного та фізичного насильства є різновидом жорстокого поводження, тому на даний час так як дитина залишилась з батьком, це може створювати небезпеку для життя, здоров`я та морального виховання. А саме, що дитина не може перебувати з тим із батьків, з яким існує загроза для самої дитини, а також умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Позивач вважала, що батько вчиняє над дитиною акти психологічного та морального насилля, внаслідок чого дитина може отримати глибоку психологічну травму.

З матеріалів справи встановлено, що під час розгляду даної справи 01 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_1 без попередження та узгодження з матір`ю ОСОБА_2 вивіз сина ОСОБА_3 до Федеративної Республіки Німеччини, де і проживає на даний період часу у статусі біженця. Разом з тим, підстави позову позивачем ОСОБА_2 не змінювались, вона не обґрунтовує свої вимоги зазначеними обставинами.

Таким чином, згідно з положенням ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» дана справа є підсудною судам України.

Посилання відповідача на ч. 3 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» як підставу для залишення позову без розгляду колегія суддів також відхиляє, оскільки надана відповідачем копія рішення Окружного суду м. Зальцведель від 21 жовтня 2022 року у справі «щодо батьківських прав на ОСОБА_3 » не свідчить, що у вказаному суді Німеччини є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що заявник ОСОБА_14 відкликала заяву, тому судові витрати не стягуються.( а.с. 188-189 т. 4).

З приводу даного рішення Окружного суду м. Зальцведель, Німеччина, позивач ОСОБА_2 пояснила, що у вересні 2022 року вона поїхала до Німеччини розшукувати дитину. Офіційні органи м. Зальцведель відмовили їй у сприянні побачень з дитиною, мотивуючи тим, що станом на вересень 2022 року існувало рішення про забезпечення позову у даній справі, за яким вона могла бачити сина лише у присутності ОСОБА_1 , або у присутності представників Служби у справах дітей Бориспільської міської ради. Тому їй було відмовлено у сприянні в побаченнях з дитиною і відмовлено у суді м. Зальцведель про відкриття провадження у справі про відібрання дитини, оскільки даний позов вже розглядається в Україні. При цьому позивач наголошувала, що за 3 роки ізоляції сина від матері відповідач ОСОБА_1 жодного разу не вийшов на контакт і не надав жодної інформації щодо дитини.

Посилання відповідача на ту обставину, що на даний період часу він з сином проживають у Німеччині, та у даній справі відсутня сукупність обставин для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки предметом даного позову є відібрання дитини від батька на користь матері з вищевикладених підстав, провадження у справі було відкрито 15 березня 2021 року, тобто за один рік та чотири з половиною місяці до того, як відповідач виїхав з сином за межі України. З часу виїзду відповідачем з дитиною за кордон України ( 01 серпня 2022 року) до дня ухвалення рішення судом першої інстанції минуло 8 місяців. При цьому з огляду на заявлення відповідачем клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та невихід на зв`язок в дні судових засідань, як в суді першої інстанції ( у період з 30 листопада 2022 року по 29 березня 2023 року), так і в суді апеляційної інстанції ( з 25 жовтня 2023 року по 07 лютого 2024 року), вбачається умисне затягування розгляду справи з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції його права брати безпосередню участь у судовому засіданні, неналежне повідомлення його про розгляд справи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що справа перебувала у провадженні суду першої інстанції два роки : з 15 березня 2021 року до 29 березня 2023 року. Відповідач був присутній в підготовчих засіданнях: 23 квітня 2021 року, 22 червня 2021 року, 05 липня 2021 року, 13 липня 2021 року. 30 червня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву з додатками - копії 30 документів.

Підготовче провадження 13 липня 2021 року було закрито та призначено справу до судового розгляду на 27 вересня 2021 року , при цьому суд ухвалив в порядку ст. 171 СК України заслухати думку малолітнього ОСОБА_3 ( а.с. 272, т.1, а.с. 1 т. 2). Також ОСОБА_1 був присутній у судових засіданнях 27 вересня 2021 року та 05 жовтня 2021 року, в наступні судові засідання 15 листопада 2021 року, 19 листопада 2021 року відповідач не з`явився.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 19 листопада 2021 року провадження у даній справі було зупинено до розгляду справи № 359/10024/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

За заявою позивача ОСОБА_2 ухвалою суду від 26 жовтня 2022 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в судове засідання на 30 листопада 2022 року.

Як вбачається зі змісту довіреності від 29 липня 2022 року, відповідач ОСОБА_1 , перед тим, як виїхати за межі України, уповноважив ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які діють як разом так і кожен окремо, представляти його інтереси, серед іншого, в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції з усіма правами, наданими позивачу, відповідачу (а.с. 177- 180, т. 3) Довіреність посвідчена державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Пінчук Л.І. 29 липня 2022 року, терміном на п`ять років.

29 листопада 2022 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Буша А.В., з яким у відповідача було укладено договір про надання правової допомоги від 22 січня 2022 року, про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю у розгляді іншої справи ( а.с. 63, т. 3).

30 листопада 2022 року, після допиту судом свідка ОСОБА_12 , було оголошено перерву на 28 грудня 2022 року для опитування малолітнього ОСОБА_3 , зобов`язано відповідача забезпечити участь дитини в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Повідомлення відповідачу ОСОБА_1 про необхідність участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з метою опитування малолітнього ОСОБА_3 було надіслано на адресу електронної пошти, яка була повідомлена адвокатом Буша А.В.

28 грудня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням адвоката Буша А.В. про неможливість з`явитися в судове засідання у зв`язку з повітряною тривогою, на 06 січня 2023 року.

06 січня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_17 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, оскільки він захворів. В судовому засіданні судом було оголошено перерву до 20 січня 2023 року.

20 січня 2023 року в судовому засіданні приймав участь представник відповідача - адвокат Буша А.В., проте судове засідання було відкладено, оскільки до суду надійшло повідомлення іншого представника відповідача - ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_1 розірвав договір з адвокатом Буша А.В.

09 лютого 2023 року в судовому засіданні відповідач участі не приймав, після дослідження частково матеріалів справи, в судовому засіданні було оголошено перерву.

21 лютого 2023 року в судове засідання з`явився новий представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Стеценко О.Л., тому для ознайомлення його з матеріалами справи в судовому засіданні було оголошено перерву до 10 березня 2023 року, а відповідачу ОСОБА_1 на адресу електронної пошти повторно надіслано повідомлення про необхідність забезпечення участі малолітнього ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеоконференції ( а.с. 196, т. 3).

В судовому засіданні 10 березня 2023 року був присутній представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , судом було розглянуто та відмовлено у задоволенні письмового клопотання ОСОБА_1 , що надійшло на електронну адресу суду, підписане електронним цифровим підписом ОСОБА_1 , про закриття провадження у справі. В судовому засіданні було оголошено перерву до 17 березня 2023 року.

17 березня 2023 року в судовому засіданні було оголошено перерву для забезпечення участі відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24 березня 2023 року було задоволено заяву відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Копію ухвали надіслано відповідачу на адресу електронної пошти, з якої він надсилав клопотання до суду першої інстанції, та на адресу електронної пошти, яку він зазначив у заяві про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції ( а.с. 32, т. 4).

В судовому засіданні 29 березня 2023 року, в якому було ухвалено оскаржуване рішення, приймав участь представник відповідача - ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не реєструвався в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та не має відповідної офіційної електронної адреси, що він не подавав відповідну заяву про направлення йому повісток у формі смс-повідомлень, - жодним чином не свідчить про порушення судом норм процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в судових засіданнях суду першої інстанції брали участь представники відповідача - адвокати Буша А.В., Стеценко О.Л.

Посилання відповідача на те, що оскаржуване рішення було прийнято судом без безпосереднього дослідження доказів, за відсутності будь-яких відомостей про умови проживання малолітнього ОСОБА_3 за його тимчасовим місцем проживання в Німеччині та характер його відносин з батьком на теперішній час, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_1 з дитиною виїхали за кордон України 01 серпня 2022 року, а розгляд справи було завершено судом 29 березня 2023 року, при цьому розгляд справи було неодноразово судом відкладено, з метою участі відповідача та малолітнього ОСОБА_3 у судових засіданнях , в тому числі в режимі відеоконференції, та надання відповідних пояснень по суті справи.

Більшість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у цитуванні постанов Верховного Суду та відповідних тверджень про неправильне застосування висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах. Проте зазначені доводи колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Посилання скаржника на незастосування висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 про відступлення від висновків про неможливість розлучення дитини зі своєю матір`ю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у даній справі склались зовсім інші правовідносини, та ні позивач, ні суд в оскаржуваному рішенні не посилався на зазначені підстави для відібрання дитини від батька на користь матері.

Також відповідач зазначає, що сам по собі факт перешкоджання одним із батьків іншому у спілкуванні з дитиною не може бути підставою для визначення ( зміни) місця проживання з тим із батьків, якому чиняться перешкоди, про що вказав Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2021 року у справі № 215/4052/18.

Проте зазначені доводи відповідача висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції прийнято до уваги не сам лише факт перешкоджання ОСОБА_1 у спілкуванні матері ОСОБА_2 з сином ОСОБА_6 , а й безпосередньо встановлені в судовому засіданні факти психологічного та фізичного насильства, вчиненого ОСОБА_1 по відношенню до дитини та в присутності сина - до його матері, тривалу ізоляцію малолітнього від матері, за відсутності рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Зокрема, у відповіді начальника Бориспільського районного управління поліції від 03 червня 2021 року на звернення ОСОБА_2 , повідомлено, що ОСОБА_2 зверталась з наступними повідомленнями на спецлінію «102» або із заявами до Бориспільського ВП ГУПН у Київській області протягом 2019 - 2021 років :

- 17 вересня 2019 року тричі зверталась з повідомленнями, що її чоловік кидається у бійку; словесно принижує, не впускає до кімнати за адресою АДРЕСА_2 ;

- 11 квітня 2020 року - про те, що чоловік вчиняє сварку;

- 15 червня 2020 року - ОСОБА_1 вчиняє сварку та застосовує фізичну силу;

- 22 липня 2020 року - чоловік ОСОБА_1 вчиняє конфлікт та вдарив заявницю;

- 25 серпня 2020 року - за адресою АДРЕСА_2 - чоловік викидає всі речі заявниці та вимагає кошти;

- 15 вересня 2020 року - щодо ймовірно неправомірних дій чоловіка ОСОБА_1 ;

- 04 жовтня 2020 року - чоловік ОСОБА_1 забрав у заявниці автомобіль і поїхав у напрямку м. Києва;

- 08 січня 2021 року - чоловік ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 буянить і трощить речі в будинку;

- 15 січня 2021 року - що чоловік ОСОБА_1 б`є свою дитину - ОСОБА_3 ,

- 18 січня 2021 року - за місце проживання чоловік вчинив сварку та розбив мобільний телефон заявниці;

- 15 лютого 2021 року - за місцем проживання чоловік вчинив сварку;

- 21 лютого 2021 року - чоловік ОСОБА_1 неадекватно себе поводить;

- 28 лютого 2021 року - заявниця повідомила , що її побив чоловік;

- 05 березня 2021 року - чоловік ОСОБА_1 змінив на авто заявниці сигналізацію, заявниця не може відкрити авто;

- 16 березня 2021 року - чоловік ОСОБА_1 не дає заявниці бачитись із спільною дитиною;

- 17 березня 2021 року - чоловік ОСОБА_1 не впускає заявницю до будинку, викинув її речі через двері ( а.с. 124- 127, т. 2)

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП встановлено, що 25.08.2020 року близько 11 год. 10 хв. у АДРЕСА_2 , громадянин ОСОБА_1 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, а саме виражався брутальною лайкою в її бік, погрожував повикидати речі, внаслідок чого могло бути завдано шкоди психологічному здоров`ю потерпілої.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2020 зобов`язано посадових осіб ВП ГУНП в Київській області внести відомості про вчинене кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП ( справа № 359/1770/21). Судом було встановлено , що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28 лютого 2021 року в кімнаті АДРЕСА_4 , виник конфлікт, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не бажав, щоб його дружина ОСОБА_2 залишалася у приміщенні кімнати та хотів, щоб вона його залишила, під час якого вони лаялися, ображали один одного, та ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство по відношенню до своєї дружини ОСОБА_2 , а саме: умисні дії фізичного характеру, які полягали в штовханнях, хапаннях дружини за руки та ноги, нанесенні ляпасів по голові, та застосовуючи фізичну силу останній викинув ОСОБА_2 за межі приміщення кімнати, чим завдав їй фізичного болю, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному здоров`ю ( а.с. 121 - 127, т. 1)

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2021 відносно відповідача ОСОБА_1 видано обмежувальний припис строком на шість місяців та вжито до нього заходи тимчасового обмеження прав у виді заборони спілкування зі ОСОБА_2 та заборони вести листування, телефонні переговори, а також контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 зобов`язано посадових осіб Бориспільського РУП ГУНП в Київській області внести відомості про вчинене кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 з приводу вчинення відповідачем кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 та ст. 126-1 КК України .

Згідно з довідкою Бориспільського районного управління поліції від 16.08.2021 року, ОСОБА_1 з 06 липня 2021 року перебуває на профілактичному обліку за категорією «кривдник» у Бориспільському РУП ГУНП в Київській області. Підставою для постановки на облік є внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував та не надав оцінку обставинам справи з огляду на висновок Верховного Суду у постанові від 30 березня 2021 року № 542/1428/18 про те, що зміна місця проживання повинна мати більш позитивний вплив ніж фактичне проживання з батьком, - колегія суддів відхиляє з огляду на те, що у вказаній справі Верховним Судом було встановлено, що діти проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, саме тому підстави для зміни місця їхнього проживання були відсутні.

Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Натомість у даній справі надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач при вихованні сина застосовує фізичне та психологічне насилля ( відеозаписи 09.02.2021 року, 21.06.2021 року), виховує дитину в атмосфері ненависті до матері, її приниження на очах у дитини, формування ворожого ставлення до неї, примусово відчужував дитину від матері, шляхом надання сину певних матеріальних благ та занять, які подобаються дитині, під умовою відсутності матері біля сина.

Так, згідно з аудіозаписами, долученими до матеріалів справи (т.1 а.с.267, т.2 а.с.22) судом встановлено, що під час спільного проживання ОСОБА_1 в присутності малолітнього сина принижував його матір ОСОБА_2 , застосовуючи ненормативну лексику (нецензурну лайку), ображав її, допускав таки вислови, як: «дура», «тупа», «ідіотка» , «хвора», «гнида», «чеши звідси на …», «зникни з мого життя, уродина», «такою твариною, як ти».

Також встановлено, що в присутності сина відповідач застосовував фізичне насильство та висловлював погрози фізичною розправою по відношенню до позивача, матері малолітнього: «уб`ю, закопаю», «завтра зібралась і увалила,…можу просто убити на…», «дитина піде в дитячий будинок, мене посадять, а цієї дури не буде».

Крім того, ОСОБА_1 і по відношенню до дитини використовує ненормативну лексику, іншим чином демонструє зневажливе ставлення.

Безпосередньо, звертаючись до сина, відповідач налаштовував його проти матері: «Валік, запам`ятай, зв`яжешся с дурою, все життя піде наперекосяк», «якщо мама дура, значить и дочка дура». Тут же, на питання сина: « а якщо убити людину, то на скільки садять, пап?», - відповідає: «вісім років і ти вільний».

Будучи присутнім при сварках матері і батька, який постійно вживає нецензурну лайку, обзиває та принижує позивача, дитина починає вважати таку ситуацію нормальною, та ставить запитання: «Пап, а чому я піду у дитячий будинок?, а як зрозуміти, що мама - дура?»

На цих адудіо та відеозаписах зафіксовано, як внаслідок такої поведінки батька ОСОБА_1 змінюється ставлення і поведінка дитини ОСОБА_3 по відношенню до його матері ОСОБА_2 . Так, на її заспокійливі слова, ОСОБА_6 реагує лайкою: «заткнись ти», «не трогай, падло». Під час відвідування позивачкою сина на спортивній секції, на стадіоні, на її звернення, незважаючи на доброзичливий тон, малолітній дуже нервує, кричить, щоб вона йшла геть, проганяє її. Жодних пояснень такої поведінки він не наводить.

Крім того, долучені відеозаписи свідчать і про застосування ОСОБА_1 до сина фізичної сили ( змушуючи сина готуватись до сну, відповідач тягає дитину за вуха, штурхає, дитина в істериці плаче і кричить: «мені боляче»), а також у присутності сина - до позивача ОСОБА_2 .

Оцінюючи надані записи, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що тривала конфліктна ситуація в родині Строганових, яка не була вирішена і після звернення до органу опіки та піклування та правоохоронних органів, призвела до того, що позивач була вимушена, застосовуючи фото- та відеозйомку, фіксувати, як відбувається їх із відповідачем спілкування, а також ті методи виховання, які застосував відповідач по відношенню до сина.

З огляду на викладене, доводи відповідача про те, що він не надавав згоди на здійснення ОСОБА_18 фото, аудіо, та відеофіксації його спілкування з позивачем та інших подій їх сімейного життя, колегія суддів відхиляє, адже позивач здійснювала фіксацію неналежної поведінки відповідача з дитиною, оскільки інших доказів на підтвердження своїх посилань вона надати не може, тому положення статей 306, 307 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягають.

Посилаючись в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, в якій зазначено, що фактичне проживання дитини з батьком може свідчити про формування у дитини прив`язаності до батька, місця її проживання, речей побуту, тощо, - висновків суду у даній справі також не спростовують. Згідно з висновком Верховного Суду у вказаній відповідачем справі № 712/11527/17, мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Разом з тим у даній справі встановлено, що відповідач ізолював дитину від матері ОСОБА_2 , внаслідок чого мати з лютого 2021 року позбавлена можливості приймати участь у вихованні малолітнього ОСОБА_6 , безпосередньо з ним спілкуватись, піклуватись про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

19 липня 2021 року за заявою ОСОБА_2 виконавчим комітетом Бориспільської міської ради було прийнято рішення № 547 «Про участь громадянки ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина», яким визначено ОСОБА_2 порядок спілкування з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : перший, третій тиждень місяця з п`ятниці ( час узгоджується між батьками, враховуючи графік занять дитини) до неділі 21-00 години на території матері або нейтральній території, або в інші дні за домовленістю сторін ( а.с. 14, т. 2).

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Голови Комітету Верховної Ради України з прав людини, народного депутата України ОСОБА_19 зі скаргою на неможливість виконання зазначеного рішення , посилаючись на те, що батько дитини вищевказане рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради не виконує. Досягти з батьком домовленості про побачення з дитиною ОСОБА_2 не вдається. З даного приводу ОСОБА_2 змушена була неодноразово звертатись з відповідними заявами до органів Національної поліції України. Заявник вказувала, що вже більше трьох місяців взагалі позбавлена можливості спілкування з сином. ОСОБА_1 перешкоджає та забороняє ОСОБА_2 спілкуватися з сином в будь який спосіб: в форматі особистих зустрічей, у вигляді телефонних розмов, не передає сина їй в присутності представників служби у справах дітей та сім`ї, а також в присутності працівників поліції, забороняє синові відчиняти вхідні двері їхнього помешкання, коли він лишається сам вдома, налаштовує його проти неї. Враховуючи постійне проживання дитини разом із батьком та створення останнім штучних перешкод в спілкуванні дитини з матір`ю - ОСОБА_2 , а також зважаючи на постійний психологічний тиск зі сторони батька на дитину, на даний час ОСОБА_2 позбавлена можливості реалізувати свої права на участь у вихованні та побаченні з дитиною ( а.с. 170 - 181, т. 2)

Як вбачається з першого висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , що було погоджене рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 29 червня 2021 року, громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно конфліктують між собою, що впливає на емоційний стан дитини. Згідно з листом адміністрації Бориспільського НВК «Ліцей Дизайн-освіта» ім. П. Чубинського, батьки по черзі викрадають дитину один в одного, не попереджаючи. Конфлікт між батьками негативно впливає на навчання та поведінку дитини. Відповідно до наявного у справі повідомлення інспектора СЮП ВП Бориспільського РУП Максимчук Ю., громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_1 застосовують фізичну силу до малолітнього сина ОСОБА_3 при відібранні гаджетів, систематично знімають повсякденне життя на відео та примушують підтримувати одного із батьків шляхом втягнення дитини у конфлікт між дорослими, що тягне за собою істерику та моральну травму дитини (а.с. 9 т. 2).

Проте в період розгляду справи, вивчивши та проаналізувавши обставини, що склалися, взаємовідносини сторін з дитиною, Службою у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради було змінено свою позицію у справі про відібрання дитини ОСОБА_3 від батька та повернення його матері ОСОБА_2 та беручи до уваги ставлення батька, матері до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення, Орган опіки та піклування рекомендував відібрати малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, у батька ОСОБА_1 та повернути матері ОСОБА_2 ( а.с. 80-81, т.3)

У вказаному висновку Органу опіки та піклування , затвердженому рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 15 грудня 2022 року, зазначено, що батько малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_1 перешкоджав матері бачитись із сином. Посадовими особами служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради було складено дев`ять протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 184 КУпАП щодо ОСОБА_1 за невиконання ним рішення виконавчого комітету від 19.07.2021 року № 547 ( протоколи від 06.08.2021 року, 19.10.2021 року, 19.11.2021 року, 03.12.2021 року, 10.01.2022 року, 21.01.2022 року, 04.07.2022 року, 18.07.2022 року).

За вказаними протоколами Бориспільським міськрайонним судом Київської області було прийнято постанови, якими ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 184 КУпАП, а саме :

- Постановою від 25 лютого 2022 року у справі № 359/765/22 встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету №547 від. 19.07.2021 року «Про участь громадянки ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина», 21.01.2022 року о 09 год. 10 хв. гр. ОСОБА_1 вийшов разом з сином з гуртожитку. У дитини не було з собою особистих речей для перебування у матері, що вбачало завідоме невиконання вищезазначеного рішення. Малолітній ОСОБА_3 поспілкувався з матір`ю декілька хвилин та пішов з батьком додому у гуртожиток, тим самим проігнорувавши прохання матері провести з нею час. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.184 КУпАП.

- Постановою від 09 березня 2022 року у справі № 359/307/22 встановлено, що 07 січня 2022 року фактична передача дитини матері не відбулася. Таким чином ОСОБА_20 не вжив жодних заходів на виконання рішення № 547 Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 19.07.2021 р.

- Постановою від 29 червня 2022 року у справі № 359/13001/21, встановлено, що хоч ОСОБА_1 і привів сина на зустріч з матір`ю, однак не вжив ніяких додаткових заходів для того, щоб син залишився з матір`ю ОСОБА_2 у час, визначений рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 19.07.2021 року. Більше того, дані «побачення» носять формальний характер в присутності спеціалістів служби у справах дітей, а жодних дій по вихованню сина, в тому числі повазі до батьків, ОСОБА_1 не вживалось.

- Постановою від 12 вересня 2022 року у справі № 359/4469/22 встановлено, що 15.07.2022 року ОСОБА_1 не передав на виховання матері ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 2011 р.н. відповідно до рішення виконавчого комітету № 547 від 19.07.2021 р. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.184 КУпАП.

- Постановою від 17 жовтня 2022 року у справі № 359/4065/22 встановлено, що 01 липня 2022 року малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був переданий батьком ОСОБА_1 матері ОСОБА_2 . Приймаючи постанову , суд, серед іншого врахував такі докази: письмову заяву ОСОБА_2 , з приводу того, що колишній чоловік ОСОБА_1 перешкоджає їй зустрічатися та спілкуватися із спільним малолітнім сином ОСОБА_3 , яка була адресована начальнику служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, для розгляду та вжиття заходів реагування; письмові пояснення ОСОБА_1 ; копію листа № 01-26-4178 від 01.08.2022 року, за підписом начальника служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, долученого до матеріалів справи ОСОБА_2 , яким підтверджується факт того, що малолітній ОСОБА_3 жодного разу не був переданий батьком ОСОБА_1 на вихідні матері відповідно до рішення № 547, тобто і 01.07.2022 року.

Постановою Бориспільського районного суду Київської області від 26 вересня 2022 року у справі № 359/5190/22 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП встановлено, що 30.07.2022 року близько 12 год. 00 хв. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 будучи батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання сина, обмежує законні інтереси сина на охорону здоров`я, а саме перешкоджає у відвідуванні сином психолога. Своїми діями ОСОБА_1 порушив ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП

За фактом систематичного вчинення психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призводить до фізичних та психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілих осіб ОСОБА_1 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000950 від 11.08.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України (т.5 а.с.62,63).

Крім того, за фактом умисного невиконання ухвали суду №359/1538/21 про побачення малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_2 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000715 від 29.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України (т.5 а.с.22,23).

25 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій посилалася на те, що відповідач позбавив її можливості бачити дитину, а син за вказівкою ОСОБА_1 припинив відповідати на телефонні дзвінки, розмови зрідка могли тривати декілька секунд. Вказує, що вся невербальна поведінка дитини свідчить про те, що дитина залякана. Відповідач повністю перервав контакт малолітнього сина з матір`ю та її родичами, і вона повністю позбавлена можливості бачити і виховувати сина. Зазначає, що виконавчим комітетом було винесено рішення не в інтересах дитини і було визначено години спілкування матері з сином. Проте вказане рішення батьком не виконується і ігнорується. Батько постійно посилається на нібито не бажання заляканої ним дитини спілкуватися з матір`ю. Вважає, що такі дії батька свідчать про свідоме позбавлення ним материнської опіки для сина з метою створення у дитини хибної думки, що мати його покинула, що призвело до погіршення психоемоційного зв`язку дитини з мамою та може призвести до суттєвих складнощів при виконанні судового рішення у даній справі.

Ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року за заявою ОСОБА_2 було вжито заходів забезпечення позову та зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування (побачення та спільного проведення часу) з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приводити у погоджене сторонами, або визначене органом опіки та піклування, нейтральне місце, яке не має бути місцем проживання жодної зі сторін (заклад освіти, інший заклад або громадське місце тощо), кожної п`ятниці з 9-00год. до 11.00 год. або з 15.00 год. до 17.00 год. (в залежності від графіку навчання у школі, чи в інші години за погодженням сторін) та кожної суботи або (в залежності від наявності додаткових гуртків та курсів, чи за погодженням сторін) кожної неділі місяця з 10:00 год. до 13:00 год. (чи в інші години за погодженням сторін) - у присутності батька, або працівника органу опіки та піклування Бориспільської міської ради Київської області.

26 вересня 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Буша А.В. звернувся до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.10.2021 у справі №359/1538/21 , посилаючись на те, що відповідач та його син знаходяться за межами України у Німеччині та отримали статус тимчасово переміщеної особи, а саме: перебувають у Німеччині, в місті Зальцведель, земля Саксонія-Ангальт, в статусі осіб перебуваючих під тимчасовим захистом. В Україні тривають бойові дії, війна триває, що в свою чергу спричинює руйнівний вплив на психічний, розумовий та фізичний розвиток дитини, також може негативно позначатися на його моральному розвитку, тому він, як батько дитини, вирішив, що на час війни синові буде безпечніше поза межами України, та ним було прийняте рішення виїхати за межі країни. Вказує, що тривалість перебування відповідача та сина закордоном залежить від тривалості війни та не може бути визначено конкретної дати повернення до України.

Розглядаючи зазначене клопотання, суд першої інстанції в ухвалі від 18 жовтня 2022 року встановив, що дії відповідача ОСОБА_1 не сприяли належному виконанню ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2022 року про забезпечення позову, а саме: відповідач ОСОБА_1 змінював адресу свого проживання та проживання сина, не повідомляючи позивача та суд, внаслідок чого позивач була вимушена вживати заходів для пошуку відповідача та припинення його протиправних дій, звертаючись у правоохоронні органи та Службу у справах дітей, що підтверджується долученою перепискою, довідками, зверненнями позивача, в тому числі до суду, постановами у справах про адміністративне правопорушення щодо невиконання відповідачем рішення органу опіки та піклування щодо визначеного графіку спілкування матері із сином.

Ризики, для запобігання яких була постановлена ухвала суду щодо забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дитини, продовжують існувати. Позивач позбавлена можливості особистих побачень із сином, хоча з цією метою вона вживала і таких зусиль, як виїзд за кордон за вказаним відповідачем їх з малолітнім сином місцем перебування: Німеччина, АДРЕСА_8

Ухвалою суду першої інстанції від 18 жовтня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом висновків Верховного Суду у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 про те, що проживання дитини з батьком забезпечує її розвиток у безпечному спокійному та стійкому середовищі, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з огляду на вищевстановлені обставини щодо психологічного та фізичного насильства, вчиненого ОСОБА_1 по відношенню до дитини, ненадання відповідачем позивачу можливості спілкуватись із сином та приймати участь в його вихованні, а в подальшому - зміни місця проживання відповідачем та переховування дитини від матері не можуть свідчити про те, що дитина перебуває у безпечному, стійкому та спокійному середовищі.

Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 15 грудня 2022 року, серед обставин, що мають істотне значення для прийняття рішення про відібрання дитини у батька, було враховано, що станом на 26 квітня 2022 року адміністрація Бориспільського НВК «Ліцей Дизайн-освіта» імені П.Чубинського повідомила, що учень 4-А класу ОСОБА_21 не виходить на дистанційне навчання, його місце перебування невідоме, зв`язок з батьком відсутній.

З шкільної характеристики дитини від 27.05.2022 року встановлено, що у поведінці ОСОБА_3 сталися негативні зміни. Учень порушує правила поведінки на уроках, з однокласниками конфліктує, не організований, не проявляє прагнення до охайності і порядку в особистих речах. Зовнішній вигляд дитини свідчить про відсутність батьківського догляду. Викликаний до школи батько на зауваження педагогів реагував агресивно.

З огляду на викладене, директор НВК ОСОБА_22 у письмовому зверненні до служби у справах дітей та сім`ї просила втрутитись у ситуацію, оскільки права дитини на освіту порушуються.

При цьому Органом опіки та піклування було надано оцінку тій обставині, що малолітній ОСОБА_3 виявляє бажання проживати з батьком, та вказано, що думка дитини є непереконливою, з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком, очевидне обмеження батьком спілкування дитини з матір`ю та конфлікт між батьками з приводу місця проживання дитини.

При цьому Орган опіки та піклування дійшов висновку, що ОСОБА_2 здатна забезпечити належні та більш комфортні, ніж у батька , умови проживання , виховання та утримання сина ( а.с. 80- 22, т. 3).

Згідно з повідомленням слідчого відділення поліції № 1 Берегівського районного відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, вказаним відділенням проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000154 від 07 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України по факту ухилення від мобілізації ОСОБА_1 .

Як вбачається з повідомлення Адміністрації Державної прикордонної служби України, при перетині кордону малолітнім ОСОБА_13 01 серпня 2022 року відповідачем ОСОБА_1 було пред`явлено «рішення про місце проживання з батьком».

Проте, такого рішення Бориспільський міськрайонний суд Київської області, в якому на розгляді на той час знаходилась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, не приймав.

Як вбачається з наданої відповідачем копії довідки до акту огляду МСЕК, виданої Яготинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією 20 липня 2022 року, ОСОБА_1 з 07 липня 2022 року була встановлена ІІ група інвалідності за загальним захворюванням, на строк до 01 серпня 2023 року ( а.с. 246-247, т. 3).

Враховуючи вищевикладені обставини, висновок суду першої інстанції про врахування висновку Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 15 грудня 2022 року про доцільність відібрання малолітнього ОСОБА_3 від батька ОСОБА_1 та передачу матері ОСОБА_2 є обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам малолітнього.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 про те, що при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини ( відібрання) необхідно, щоб дитина була заслухана, колегія суддів відхиляє, оскільки при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції враховано, що виключно з вини відповідача ОСОБА_1 , який не забезпечив участь дитини у судовому засіданні, суд був позбавлений можливості заслухати думку малолітнього ОСОБА_3 . При цьому його думка була викладена у висновку Органу опіки та піклування, їй була надана належна обґрунтована оцінка.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, за клопотанням представника відповідача також розгляд справи було неодноразово відкладено, з метою заслуховування думки малолітнього ОСОБА_3 , проте 25 жовтня 2023 року, 13 грудня 2023 року, 07 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_1 на зв`язок не вийшов, та не надав можливості опитати малолітнього ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21, з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

13 березня 2024 року в судовому засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку з відповідачем ОСОБА_1 , малолітній ОСОБА_3 пояснив, що проживає разом з батьком в Німеччині у двокімнатній квартирі, проте адресу проживання та назву чи номер школи не зазначив, пояснюючи тим, щоб не знала мама, оскільки він боїться, що мама приїде та станеться щось погане. Вказав, що під час проживання в Україні мама постійно приходила до нього зі сторонніми людьми, які його лякали, тому він не хоче, щоб мама приїхала та проживала поряд. Коли він проживав в Україні, мама забрала його у батька та не дозволяла з ним розмовляти, навіть била його. За мамою він не сумує, йому достатньо спілкування по телефону з мамою один раз в тиждень. В Німеччині він навчається у школі, має там друзів, вивчив німецьку мову, відвідує гуртки з футболу, боротьби, хокею.

При цьому, вказуючи, що не бажає, щоб мама приїжджала побачитись із ним або проживати поруч, дитина починає нервувати, плакати, та пояснює своє хвилювання тим, що приїзд мами в Україні супроводжувався присутністю чужих людей, яких він боявся, та необхідністю відвідувати якісь служби.

У постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 473/44/20-ц Верховний Суд зазначив, що положення закону визначають необхідність врахування думки дитини при вирішені спорів з питань, які стосуються її життя, в першу чергу, батьками. Наведені положення закону не дають підстав для висновку, що думка дитини повинна бути вислухана тільки судом у залі судового засідання, оскільки самий факт розірвання шлюбу між батьками вже є психотравмуючим фактором для дитини. Присутність дитини під час суперечок батьків також не вливає сприятливо на її психоемоційний стан. Присутність у суді, у судовому засіданні не є комфортним для дітей. Тому, вирішуючи питання про необхідність заслуховування думки дитини саме судом у судовому засіданні, потрібно враховувати обставини кожної конкретної справи, особливості та вік дитини, а також те, чи була заслухана думка дитини органом опіки чи піклування, психологом, чи донесена думка дитини до суду у відповідних документах, та чи є потреба суду особисто заслухати дитину.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Таким чином, з огляду на встановлені судом факти застосування фізичної сили батьком до малолітнього ОСОБА_3 у січні - лютому 2021 року, коли було пред`явлено даний позов ОСОБА_2 ; маніпулювання батьком дитиною при виконанні бажань сина під умовою відсутності матері біля нього; встановлені факти постійних сварок, конфліктів, в тому числі із застосуванням фізичного та психічного насильства батьком до матері, у присутності дитини протягом 2020, 2021 років, грубе поводження, з нецензурною лайкою, батька по відношенню до матері в присутності дитини, що свідчить про негативні моральні якості відповідача; нав`язливе формування вкрай негативної думки про матір, вороже налаштування дитини проти матері, що в свою чергу вплинуло на психоемоційний стан малолітнього, тривалу ( три роки) примусову ізоляцію дитини від матері, колегія суддів вважає, що думка малолітнього ОСОБА_3 сформована виключно під впливом батька, суперечить інтересам дитини і не може бути прийнята до уваги як підстава для відмови у позові ОСОБА_2 .

Адже судом достовірно встановлено факти жорстокого поводження відповідача з сином, відтак залишення дитини у батька є небезпечним для її психічного здоров`я та морального виховання.

При цьому апеляційний суд був позбавлений можливості опитати дитину без присутності батьків, у присутності психолога чи педагога.

Щодо озвученої малолітнім ОСОБА_3 ситуації з «викрадення» його матір`ю, то судом першої інстанції також надано належну оцінку зазначеним обставинам та встановлено, що позивач в березні 2021 року забрала сина зі школи з метою поїздки до родичів у м. Луцьк та , повернувшись, залишила сина проживати з собою та своєю матір`ю у м. Києві. З листування, що відбувалось 17 квітня 2021 року між ОСОБА_1 з його поштової адреси та сином, встановлено, що жодних негативних емоцій дитина не висловлювала, натомість відповідач надав інструкції сину, щоб він телефонував на номер «102» в поліцію та говорив, що його викрали, а, як будуть стукати у двері, кликати на допомогу та казати, що він хоче до тата (т.1 а.с.173-174).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, на чому наголосив Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 607 /25451/19, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що зазначена обставина не була визначальною при задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Судом першої інстанції надано належну оцінку матеріально-побутовому становищу позивача з точки зору можливості належного забезпечення дитини необхідними умовами для проживання, виховання та забезпечення побутових потреб .

Посилання відповідача на висновок Верховного Суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19 про те, що при інших рівних умовах виховання дитини суд віддає перевагу тому з батьків, з ким дитина проживає тривалий час, - колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки за обставинами даної справи встановлено, що внаслідок примусової ізоляції батьком дитини від матері, невиконання ним рішення Виконкому Бориспільської міської ради від 19 липня 2021 року щодо надання матері годин для зустрічей та спілкування з сином, невиконання відповідачем ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року про забезпечення позову, позивач ОСОБА_2 була взагалі позбавлена можливості приймати участь у вихованні дитини.

У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 , від 12 січня 2022 року в справі № 663/724/19 Верховний Суд вказав, що створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги відповідача про незастосування судом першої інстанції висновку Верховного Суду у постановах від 10 вересня 2020 року у справі № 824/308/20-а та від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19 про те, що втручання батька у волевиявлення дитини недопустимо, оскільки це фактично є примушуванням та призводить до психологічного тиску, - колегія суддів відхиляє з огляду на те, що зазначений висновок зроблений у справах про встановлення графіку зустрічей дітей з батьком, який проживає окремо. При цьому встановлені по даній справі обставини суттєво відрізняються від обставин, встановлених по справах, в яких надано зазначені висновки.

Доводи апеляційної скарги відповідача про прийняття судом до уваги недопустимого доказу - висновку психолога ОСОБА_12 , яка була допитана судом в судовому засіданні в якості свідка, з тих підстав, що вона не попереджалась про кримінальну відповідальність, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначений висновок психолога ОСОБА_12 не є висновком експерта, а сама психолог ОСОБА_12 була допитана судом в якості свідка з приводу обставин її участі в засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради 19 травня 2022 року, на якому був присутній малолітній ОСОБА_21 . Таким чином, прийняття до уваги судом письмового доказу - висновку спеціаліста - практичного психолога неможливо вважати порушенням норм процесуального права судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у його батька ОСОБА_1 та передачі сина його матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав та у зв`язку зі встановленими судом фактами жорстокого поводження з дитиною, яке полягало у тому числі, у відчуженні дитини від матері.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що протягом двох років розгляду справи судом першої інстанції відповідачем та його представниками не було надано до суду доказів, які б спростовували вищевказані обставини, або підтверджували хибність поведінки матері щодо її намагання спілкуватись з сином та приймати участь у його вихованні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом була здійснена підміна понять - замість жорстокої поведінки до дитини, на яку посилалась позивач як на підставу позову, судом першої інстанції встановлено жорстоку поведінку зі сторони батька до матері, - колегія суддів також відхиляє, оскільки із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, вищевказаних аудіо та відеозаписів встановлені негативні факти застосування фізичної сили ОСОБА_1 при вихованні сина; формування батьком вкрай негативного образу матері, вживання батьком нецензурних висловів при дитині на адресу матері, а з часу розгляду даної справи в суді - ізоляція дитини від матері, що суперечить сімейним цінностям, моральним засадам суспільства, не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до висновку психолога ОСОБА_12 , яка була присутня 19.05.2022 року на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради, у малолітнього ОСОБА_6 спостерігаються стійкі ознаки відчуження від матері, що є одним із видів психологічного насилля, коли матір навмисне фізіологічно та психологічно віддаляють від дитини, а для дитини створюється негативний образ матері.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 308/12188/18, основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції врахував найкращі інтереси дитини - ОСОБА_3 , 2011 року народження, з урахуванням встановлених судом обставин справи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.