Провадження №: 2/755/60/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2024 р. місто Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді САВЛУК Т.В., секретарів Бурячек О.В., Лазоренко Н.В. учасники цивільного процесу:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Котенко Ю.Ю.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Петрова О.О.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О., - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вимогами, які пред`явлено до ОСОБА_2 , просив суд:

«Визнати недійсним з моменту укладення Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 29 травня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922.

Визнати недійсним з моменту укладення Договору про внесення змін до договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 29 травня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922, від 14 серпня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі №14686.

Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: Визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1477.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1478.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 ичу оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1479.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1480.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1481.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1482.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1483.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 оригінал попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1484»

25 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

24 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката Котенко Юлії Юріївни про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чижикова Олександра Олександровича в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

07 лютого 2022 року (вх. № 7074/1) до суду надійшов відзив на позов, який подано представником відповідача - адвокатом Петровою О.О., разом з клопотанням про поновлення процесуального строку для подання до суду відзиву на позов та доказами направлення відзиву засобами поштового зв`язку іншим учасникам цивільного процесу.

21 лютого 2022 року (вх. № 9651) до суду надійшла відповідь на відзив, подана до суду адвокатом Котенко Ю.Ю.

22 лютого 2022 року (вх. № 9652) до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Котенко Юлії Юріївни про повернення відзиву відповідачу без розгляду, подане до суду засобами поштового зв`язку 11 лютого 2022 року.

11 травня 2022 року (вх. № 12510) до суду надійшли письмові пояснення на відзив від представника відповідача - адвоката Петрової О.О.

24 травня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката О.О. Петрової про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позов.

Задоволено клопотання представника позивача - адвоката Котенко Юлії Юріївни про повернення відзиву відповідачу без розгляду, подане до суду засобами поштового зв`язку 11 лютого 2022 року, зареєстроване в канцелярії суду 22 лютого 2022 року (вх. 9652) .

Відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача - адвокатом О.О. Петровою через канцелярію суду 07 лютого 2022 року (вх.№7274/1), - залишено без розгляду.

21 червня 2022 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про повернення апеляційної скарги представнику ОСОБА_1 - адвокату Котенко Ю.Ю.

12 жовтня 2022 року Верховним Судом винесено постанову про задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_2 - Петрової Олени Олександрівни .

Ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

05 липня 2023 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року в даній справі залишено без змін.

15 вересня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено призначити справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, поросили позов задовольнити посилаючись на наступні обставини. 12 серпня 2006 року між сторонами спору було зареєстровано шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року у справі № 755/15486/19 шлюб між сторонами припинено. Подружжя дійшло згоди здійснити поділ майна за взаємною згодою шляхом укладання угоди про поділ майна подружжя, Втім, як позивачеві стало відомо пізніше, зміст угоди про поділ майна суперечить положенням цивільного та сімейного законодавства, а тому така угода підлягає визнанню недійсною в цілому із застуванням наслідків недійсності правочини у спосіб визначений позивачем. Додатково пояснили, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між подружжям судом встановлено, що «сторони «протягом шести місяців не проживають однією сім`єю». Таким чином, перелік спільного сумісного майна подружжя та відповідно об`єктів поділу підлягає встановленню з 12.08.2006 року по 12.05.2019 року, станом на 12.05.2019 року подружжям було нажито таке майно: квартира АДРЕСА_2 , набута 27.09.2012 року; транспортний засіб набутий 11.12.2018 року частково за власні та частково за кредитні кошти та погашення кредитних зобов`язань за яким завершилось лише 27.05.2020 року. - грошові кошті сплачені в якості забезпечувального платежу за квартиру АДРЕСА_3 за договором укладеним 13.02.2019 року та грошові кошті сплачені в якості забезпечувального платежу за квартиру АДРЕСА_4 за договором укладеним 11.12.2017 року. Водночас, інше майно та майнові права, що виступили об`єктами поділу за угодою про поділ майна подружжя були набуті особисто позивачем вже після фактичного припинення ведення спільного господарства та шлюбних відносин, а також за свої особисті кошти, отримані позивачем від продажу власної (особистої) квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності № 125131550 від 24.05.2018 року та договором купівлі-продажу від 15.05.2019 року, за яким позивачем було продано вказану квартиру АДРЕСА_6 , яка належала йому на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору дарування. Тож, кошти отримані від правочину 15.05.2019 року були вкладені ним через два місяці, а саме 09.07.2019 року у набуття об`єктів нерухомості (паркомісць), а також обєктів незавершеного будівництва (нежитлових приміщень), а тому таке майно не могло бути віднесене до спільного сумісного майна та взагалі не підлягало поділу.

Враховуючи наведене, оскільки поділу підлягає не тільки майно, але і боргові зобов`язання подружжя, виходячи з засади рівності часток подружжя, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачеві 50% від суми, що була сплачена останнім на погашення боргів подружжя, а саме сплатити на його користь 516 778 (п`ятсот шістнадцять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн 54 коп. (виходячи з розрахунку 1 033 557, 08 грн * 50%).

Вказане зобов`язання відповідача не було враховане колишнім подружжям при поділі майна та вчиненні оспорюваного правочину, за змістом угоди про поділ майна подружжя повністю не відображене, внаслідок чого допущена істотна диспропорція при визначенні часток у спільному майні подружжя, за якої Відповідачеві відійшла більша частка від спільного майна подружжя ніж це їй належить згідно із законом, та очевидно даною угодою права Позивача були істотно порушені. ОСОБА_1 , як сторона договору, помилився на момент вчинення оспорюваного правочину відносно вищевказаних обставин, які мають істотне значення, угоду про поділ майна подружжя необхідно визнати недійсною в судовому порядку оскільки ця помилка має істотне значення для дійсності правочину. Угода про поділ майна подружжя також не може бути визнана недійсною у відповідній частині у зв`язку із тим, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, угода про поділ майна подружжя підлягає визнанню недійсною в повному обсязі із застосуванням наслідків його недійсності, а спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу заново в загальному порядку (на підставі угоди про поділ майна подружжя, якщо сторони дійдуть такої згоди або в судовому порядку, якщо така згода між сторонами досягнута не буде).

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили в позові відмовити, пояснили наступне. Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя укладено 29.05.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстрований в реєстрі № 10922. Договір доповнено змінами від 14.08.2020 року, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстровано в реєстрі № 14686. На думку відповідача, позивач маніпулює думкою суду та вводить в оману суд, оскільки сам знає, що сім`я існувала до 12.11.2019 року, що підтверджується наступним: у рішенні Дніпровського районного суду м. Києві від 12.11.2019 року у справі № 755/15486/19 зазначено, що сторонами до розірвання шлюбу «було прийнято рішення примиритись та відновити шлюбні відносини», тобто шлюбні відносини сторони, як зазначив суд і сторони це не заперечували, було поновлено. Оспорюваного договору «сторони дійшли взаємної згоди здійснити поділ майна, набутого ними під час перебування у шлюбі з 12.08.2006 р. по 12.11.2012 р.» Сім?я ОСОБА_4 у період з 05.06.2019 року по 18.06.2019 року подорожувала разом з дитиною ОСОБА_5 в Туреччину, підтвердженням цього є договір та квитки на авіапереліт Київ-Анталія-Київ, з 24.07.2019 р. по 31.07.2019 р., з 05.08.2019 р. по 09.08.2019 р. спільно подорожували в Іспанію, все це свідчить про проживання подружжя однією сім`єю до 12 листопада 2019 року.

Справжність мотивів подання позову про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину є ні помилка при укладання оспорюваного договору, ні диспропорція при визначення розміру часток у спільному майні, ні не правильне обчислення терміну шлюбних відносин, а вимагання позивачем ОСОБА_1 здійснити відмову Відповідачем ОСОБА_2 від набутого нею на законних підставах права власності на квартиру АДРЕСА_7 на користь неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Укладаючи оспарюваний договір позивач, який за договором набув право власності на автомобіль марки Jaguar модель F-Расе, д.н. НОМЕР_1 був при здоровому глузді та мав повну цивільну дієздатність, тому в п. 13 оспорюваного договору він погодився «Сторони підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище та вони не матимуть в подальшому будь-яких претензій шодо поділу спільного майна подружжя. Всі витрати по утриманню майна, належного кожній стороні на праві приватної власності після укладання цього Договору, сторони нестимуть самостійно».

Позивач не аргументував факту того, що ним було отримано у приватну власть автомобіль марки Jaguar модель F-Расе, д.н. НОМЕР_1 , певні кредитні зобов`язання за цей автомобіль, яким він і до цього користується. Позивач знав про це і не міг не знати, погодився з цим, уклавши оспорюваний договір, здійснив накопичення боргових зобов`язань при несвоєчасній сплаті після розірвання шлюбу. Більш того, позивач отримавши автомобіль, за який повинна сплачувати борги відповідачка, має намір, потім продати цей автомобіль або залишити у свої приватній власності за рахунок коштів відповідача .

Також, на думку відповідача, щодо поділу майна заново у загальному порядку та застосування наслідків недійсності правочину, позивач не враховує той факт, що наслідки недійсності правочину застосовуються для обох сторін, а не тільки для однієї, тому вважає, що позивачем не доведено той факт, що саме квартира АДРЕСА_7 повинна стати спільною сумісною власністю подружжя. За наведених обставин сторона відповідача заперечує щодо заявлених позовних вимог, просить відмовити за їх безпідставності та необґрунтованості.

Вислухавши думку учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Як з`ясовано судом, з 12 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено офіційний шлюб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року у справі № 755/15486/19 шлюб між сторонами припинено.

Після припинення шлюбу сторони реалізували право на поділ майна і на підстави взаємної згоди ними був укладений договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, посвідчений 29 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922.

Також між сторонами укладено Договір про внесення змін до договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 29 травня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922, від 14 серпня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі №14686.

За умовами укладеного між подружжям договору про поділ майна подружжя, об`єктами поділу виступили наступні об`єкти рухомого та нерухомого майна, а саме:

- квартира АДРЕСА_1 . набута на ім?я ОСОБА_2 за договором міни від 27.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2939. Реєстрація права власності проведена Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 31.10.2012 року, право власності зареєстровано в реєстровій книзі № 700-76 за реєстровим номером 46767, (витяг про державну реєстрацію прав № 36056368 від 31.10.2012 року) (надалі - квартира АДРЕСА_2 );

- транспортний засіб марки Jaguar модель F-Расе, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип транспортного засобу Загальний легковий - загальний універсал-В, 2018 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , синього кольору, набутий на ім?я ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , дата реєстрації 11.12.2018 року) (надалі - транспортний засіб);

- паркомісце № 217 (поверх 5), загальною площею 15,12 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_8 , набуте на ім?я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу паркомісця від 09.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1199. Запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 32311044 від 09.07.2019 року (витяг про реєстрацію права власності № 173128928 від 09.07.2019 року):

- паркомісце № 218 (поверх 5), загальною площею 15,12 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_9 , набуте на ім?я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу паркомісця від 09.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1200. Запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 32311662 від 09.07.2019 року (витяг про реєстрацію права власності № 173134622 від 09.07.2019 року);

- грошові кошти у вигляді забезпечувального платежу за квартиру АДРЕСА_10 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. 13 лютого 2019 року за реєстровим № 2280;

- грошові кошти у вигляді забезпечувального платежу за квартиру АДРЕСА_11 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. 11 грудня 2017 року за реєстровим № 2281;

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/64 (двадцять шість дріб шістдесят чотири), загальною проектною площею 4,8 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09.07.2019 року за реєстровим № 1477 (далі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/64);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/65 (двадцять шість дріб шістдесят п?ять), загальною проектною площею 4,7 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим № 1478, (надалі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/65);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/66 (двадцять шість дріб шістдесят шість), загальною проектною площею 5,9 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим № 1479,

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/75 (двадцять шість дріб сімдесят п?ять), загальною проектною площею 4,1 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим № 1480, (надалі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/75);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/76 (двадцять шість дріб сімдесят шість), загальною проектною площею 4 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим N? 1481, (надалі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/70);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/77 (двадцять шість дріб сімдесят сім), загальною проектною площею 6,4 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим № 1482 (надалі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/77);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/78 (двадцять шість дріб сімдесят вісім), загальною проектною площею 5,5 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов`язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09 липня 2019 року за реєстровим № 1483, (надалі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/78);

- грошові кошти у вигляді гарантійного платежу за нежитлове приміщення № 26/79 (двадцять шість дріб сімдесят дев`ять), загальною проектною площею 5,9 кв.м., яке розташоване в житловому будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_12 , які були сплачені Стороною-1 для забезпечення виконання свого зобов?язання за умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авраменко О.М. 09.07.2019 року за реєстровим № 1484, (далі - гарантійний платіж за нежитлове приміщення № 26/79).

Так, 29.05.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №10922, а також 14.08.2020 року сторонами укладено Договір про внесення змін до договору про поділ спільного сумісного майна подружжя посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.0. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 14686 (іменовані далі разом - угода про поділ майна подружжя та/або оспорюваний правочин).

В порядку поділу майна: - в особисту приватну власність ОСОБА_1 відійшли транспортний засіб, паркомісце № 217, паркомісце № 218, забезпечувальний платіж за квартиру АДРЕСА_3 та забезпечувальний платіж за квартиру АДРЕСА_4 ;

- в особисту приватну власність ОСОБА_2 відійшли квартира АДРЕСА_2 та гарантійні платежі на вісім нежитлових приміщень (№ 26/64, № 26/65, № 26/66, № 26/75, № 26/76, № 26/77, № 26/78, № 26/79).

Заявляючи вимогу про визнання договору про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, від 29 травня 2020 року, позивач посилається як на правову підставу положення статей 203, 215, 229 Цивільного кодексу України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 64 СК України).

Відповідно до норм статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (статті 69 СК України).

Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21).

Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21).

При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21 (провадження № 61-8990св22).

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що при задоволенні позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 334/7687/21 (провадження № 61-10300св22).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: "немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину". Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (див. постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22)).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу) (див. постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зі змісту оспорюваного договору про поділ майна подружжя від 29 травня 2020 року та додаткового договору убачається, що позивач, як сторона договору, підтвердив те, що цей договір відповідає його намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладався сторонами у відповідності зі справжньою їхньою волею, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають саме тих правових наслідки, що створюються даним договором, а також засвідчив, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчить його особистий підпис на договорі.

Задля визнання договору про поділ майна подружжя недійсним позивач повинен довести належними і допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку, а саме неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно має істотне значення.

Проте жодних доказів на підтвердження таких обставин позивач не надав, посилаючись лише на те, що при укладанні договору про поділ майна подружжя не проведено оцінку вартості всіх об`єктів, які підлягали поділу, режим окремого проживання подружжя до його припинення за рішенням суду, про що зазначено у рішенні про розірвання шлюбу, внаслідок чого до загального обсягу майна увійшов об`єкт нерухомого майно, придбаний під час окремого проживання подружжя, також не враховано той факт, що автомобіль один із транспортних засобів придбаний за рахунок кредитних коштів, де поручителем виступала відповідач, як подружжя кредитні зобов`язання.

Разом з тим, підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення. Усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Виходячи із загального обсягу зібраних у справі доказів позивач не довів належними та допустимими доказами, що на момент укладення оспорюваного договору про поділ майна подружжя він помилявся стосовно правової природи такого виду договору, а також існування обставин, які зумовлюють визнання такого договору недійсним в цілому. Укладаючи договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, при цьому наступна зміна свого рішення або ставлення до наслідків в результаті усвідомлення його значення, які настали після укладення такого правочину, не свідчать про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного договору.

На підстави викладеного суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання правочину та додаткової угоди недійсними.

Щодо інших вимог позивача в частині застосування наслідків недійсності правочину, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 08.09.2021 р. у справі № 640/14575/17

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17).

У постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №916/1952/17 від 12.09.2019 у справі №915/1868/18, від 14.05.2020 у справі №916/1952/17, міститься висновок про те, що одностороння реституція чинним законодавством не передбачена.. У цих постановах Верховний Суд звертав увагу на те, що правила абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України (двостороння реституція) застосовуються тоді, коли обидві сторони здійснили виконання недійсного договору. У тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України.

За наведених обставин та враховуючи позиції касаційної інстанції, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застування реституції в межах даного спору за наявності наведених судом обставин щодо відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про поділ майна подружжя та обраний позивачем спосіб захисту в цій частині вимог, оскільки наслідки недійсності правочину, наведені позивачем мають односторонній характер та не мають за мету відновленні порушених прав кожної із сторін договору, який виконано сторонами в частині передачі об`єктів нерухомого та рухомого майна, деякі з яких вже відчуженні сторонами на дату звернення з цим позовам до суду, що унеможливлює застосування такого способу захисту та визнання його ефективним.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволення в повному обсязі.

Керуючись статтями 203, 215, 216, 229 Цивільного кодексу України, статтями 3, 5, 13, 81, 141, 223, 258-259, 268, 272-273, 354-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С у д д я