КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3710/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року (суддя Каліушко Ф.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича, треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, договору дарування, витребування майна, визнання права власності та виселення,

встановив:

у листопаді 2016 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Гриньковського С.П. звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, і остаточно просила:

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», посвідчений приватним нотаріусом Гембарською С.І. за №351, за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д, посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 351;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги віл 25 вересня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015

року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (посвідчений 17 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д), посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 352;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (посвідчений 17 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д), посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 353;

- визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року, індексний номер 27908021, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 , зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.02.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстраційний номер 175;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння;

- визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та проживаючих з ними осіб з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 5 березня 2002 року її брат ОСОБА_4 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування було посвідчено 5 березня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 17 жовтня 2007 року вона уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 014/1179/82/1557, за яким отримала кредит в розмірі 510 000грн строком до 17 жовтня 2017 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між нею та банком був укладений договір іпотеки № 2612/0906/88-077-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д, предметом якого є зазначена квартира.

Позивачка посилалася на те, що заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року розірвано кредитний договір № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, стягнуто з неї на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 910 546,62грн, звернувши стягнення в погашення цієї заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджувала, що зобов`язання за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та по укладеному у його забезпечення договору іпотеки є припиненими з 11 січня 2012 року, з часу набрання законної сили заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року, тому укладенні договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» та між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 , є незаконними.

Також позивача зазначала, що 22 січня 2016 року приватний нотаріус Гембарська С.І. незаконно винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27908021, за яким зареєструвала на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , та договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

ОСОБА_1 стверджувала, що на підставі зазначеного незаконного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., ОСОБА_2 та ОСОБА_5 протиправно, в порушення встановленого законом порядку, у примусовому порядку виселили її разом із неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 , шляхом зламу та заміни дверних замків та із застосуванням сили. Надалі, 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування зазначеної квартири.

Позивачка вважала, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. про державну реєстрацію та їх обтяжень, за яким за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на спірну квартиру, є протиправним, оскільки договір кредиту розірвано за рішенням суду; договір іпотеки припинив свою чинність разом з договором кредиту; виконавче провадження за рішенням суду не відкривалося; строки відкриття виконавчого провадження не дотримані і це є підставою для відмови у його відкритті; прилюдні торги по продажу іпотечного майна не проводилися; проведення прилюдних торгів є обов`язковим за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року; повідомлень про виконавче провадження та прилюдні торги не надходило; повідомлень від нотаріуса про відчуження іпотечного майна їй не направлялося.

Позивачка вважала, що квартира вибула з її володіння незаконно, так як вона не отримувала вимоги про усунення порушень за кредитним договором, тому вона підлягає витребуванню у ОСОБА_3 на її користь, з виселенням осіб, які протиправно проживають у квартирі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи та надання неправильної оцінки наявним доказам.

Позивачка зазначає, що суд першої інстанції застосував положення Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка не діяла на час укладення спірного договору іпотеки, тому суд повинен був застосувати положення статті 58 Конституції України.

Також позивачка вважає, що суд першої інстанції не застосував правових позицій Верховного Суду, що у разі розірвання договору, зобов`язання сторін за договором припиняються з моменту набрання судовим рішенням законної сили, а відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.

Позивачка вважає, що її зобов`язання за кредитним договором припинились 11 січня 2012 року, тобто з моменту набрання законної сили заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва про розірвання кредитного договору, тому станом на 25 вересня 2015 року у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вже не існувало права кредитора за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та іпотекодержателя за договором іпотеки № 2612/0906/88-077-Z-1, оскільки кредитний договір було розірвано з ініціативи банка, а тому укладені договори про відступлення права вимоги 25 вересня 2015 року є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Також позивачка посилається на порушення вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлювало позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належне вручення їй вимоги кредитора, яку буцімто було передано їй 1 жовтня 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», що підтверджується копією експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» із її підписом.

Позивачка стверджує, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано положення правил вручення повідомлень, які встановлені для ДП «Укрпошта», оскільки порушення її прав мало місце через невручення їй повідомлення від нотаріуса, направленого через ТОВ «Нова пошта», яке не має жодного відношення до правил вручення повідомлень ДП «Укрпошта».

Позивачка посилається на некоректне заповнення відправником експерс-накладаної від 30 вересня 2015 року та вказує, що такий документ вона не підписувала та, відповідно, жодних відправлень від нотаріуса не отримувала.

Також позивачка вважає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання за діючою на час виникнення спірних правовідносин редакцією Закону України «Про виконавче провадження» становив 1 рік з дня набрання рішенням суду законної сили та спливав 11 січня 2013 року, а тому банк втратив право вимоги до неї після 11 січня 2013 року, а всі подальші дії кредиторів є шахрайськими та незаконними.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року - без змін, посилаючись на те, що спірні договори не суперечать актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при їх укладенні волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено у формі, встановленій законом, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Вважає, що спірними договорами не порушуються права та інтереси позивачки щодо необхідності відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, наданих банком.

Відповідач зазначає, що позивачка, реалізуючи своє право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання правочинів недійсним, стороною яких вона не є, зобов`язана довести в установленому законом порядку, яким чином оспорювані нею правочини порушують її права та законні інтереси. Відсутність порушеного чи оспорюваного права позивачки є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин.

Також відповідач не погоджується з доводами позивачки про те, що розірвання кредитного договору за рішенням суду має наслідком припинення дії кредитного договору, договору іпотеки та, відповідно, недійсність подальших договорів відступлення права вимоги. Зазначає, що розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факт укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому, відповідач вважає, що з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим

договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Крім цього, з посиланням на практику Верховного Суду, зазначає, що розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, яка може забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

Відповідач звертає увагу на те, що позивачкою фактично не заперечується невиконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року, а відтак у неї залишилось невиконаним зобов`язання за кредитним договором, що був забезпечений іпотекою нерухомого майна. Таким чином посилання позивачки на припинення кредитного договору та договору іпотеки, наслідком чого є недійсність договорів відступлення права вимоги є, на думку відповідача, необґрунтованим.

Відповідач стверджує, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до Закону України «Про іпотеку», однак визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає йому застосовувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Бураков І.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року без змін, посилаючись на те, що позивачка помилково вважає, що розірвання кредитного договору припинило її зобов`язання з повернення боргу, оскільки це не узгоджується з положенням діючого законодавства та судової практики.

Представник відповідачів стверджує, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане іпотекодавцем в іпотеку нерухоме майно.

Представник відповідачів вважає, що ОСОБА_1 не було надано до суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження того, що вона не отримувала вимогу про усунення порушення зобов`язання, направлену на її адресу приватним нотаріусом, оскільки матеріали справи містять накладну з підписом ОСОБА_1 , що доводить отримання нею повідомлення.

Крім цього представник відповідачів не погоджується з доводами позивачки стосовно доцільності визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, оскільки вони були укладені у встановленому законом порядку, в тому числі і з ОСОБА_2 , яка придбала право вимоги за номіналом, без пониження або плати в інших формах, що підтверджується матеріалами справи.

Також представник відповідачів зазначає, що визначені позивачкою відповідачі: приватний нотаріус КМНО Гембарська С.І. та ліквідатор ПАТ КБ «Хрещатик», є неналежними відповідачами у даній справі, а тому позов до них не підлягає задоволенню, а визнання недійсним рішення державного реєстратора не передбачено законом, належною вимогою було б скасування рішення державного реєстратора.

Представник відповідачів вважає, що визнання права власності, як спосіб захисту, не передбачений законом для даних правовідносин, а тому ця вимога не підлягає задоволенню.

Безпідставною представник відповідачів вважає і вимогу про виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки вони зареєстровані та проживають за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Вимога про визнання недійсним договору дарування не є належним способом захисту, яким вважається віндикаційний позов.

Відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І., АТ «Райффайзен Банк» та його представник - адвокат Дьоміна Н.Ю., треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд», у судове засідання не з`явилися (с.с.196-198, 202-203 т.7).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ліквідатор ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» - Костенко І.І. про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись за наявними у матеріалах справи адресами, однак судові повістки-повідомлення повернулись до апеляційного суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.200-201, 218-221 т.7).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» ліквідоване та виключене із реєстру 2 жовтня 2020 року.

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять інших адрес місця проживання або місця знаходження відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Частина 5 статті 130 ЦПК України передбачає, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Бураков І.О. про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся шляхом направлення судової повістки-повідомлення на його електронну пошту.

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І., АТ «Райффайзен Банк» та його представник - адвокат Дьоміна Н.Ю., треті особи служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації були належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

29 травня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Бураков І.О. направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, яка підписана його електронним підписом (с.с.81-83 т.8).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гриньковського С.П., які просили апеляційну скаргу задовольнити, представника відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Змієвську Т.П., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що

апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 5 березня 2002 року, ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 (с.с.17 т.1).

17 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір №014/1179/82/1557 (далі - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 510 000грн, строком до 17 жовтня 2017 року. За користування кредитом позичальник зобов`язалася сплачувати кредитору плату у вигляді процентів за процентною ставкою 13,5% річних (с.с.16-18 т.1).

У забезпечення виконання зобов`язань, що витікають з Кредитного договору, 17 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки до Кредитного договору (далі - Договір іпотеки), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. (с.с.19-21 т.1).

Відповідно до пункту 1.2. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим Каплуном Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 5 березня 2002 року за реєстровим номером № 657, зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 6 березня 2002 року та записаний в реєстрову книгу під № 267-51 за реєстровим номером 41020 (с.с.14 т.1).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 910 546,62грн, звернувши стягнення в рахунок погашення заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності (с.с.22-25 т.1).

Відомостей про виконання рішення суду матеріали справи не містять.

25 вересня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор), та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за Кредитним договором (с.с.82-84 т.1), а також договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права вимоги за Договором іпотеки (с.с.87-88), які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

Цього ж дня, 25 вересня 2015 року між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» (первісний кредитор) та ТОВ «Кредекс Фінанс» (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за Кредитним договором (с.с.90-92 т.1), а також договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права вимоги за Договором іпотеки (с.с.97-98), які також були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського

нотаріального округу Гембарською С.І.

Також 25 вересня 2015 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги за Кредитним договором (с.с.100-101 т.1), а також договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв всі права вимоги за Договором іпотеки (с.с.102-103 т.1), які також були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 січня 2016 року приватним нотаріусом Гембарською С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27908021, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,2 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м за ОСОБА_2 . Підставою реєстрації зазначено: договір іпотеки від 17 жовтня 2007 року, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 вересня 2015 року (с.с.112, т.1).

Відповідно до договору дарування від 23 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрованим в реєстрі за №175, ОСОБА_2 (дарувальник) передає безоплатно (дарує) у власність ОСОБА_3 (обдаровуваний), а той приймає як дарунок квартиру АДРЕСА_1 (с.с.105 т.1).

Як стверджувала ОСОБА_1 , вона була виселена зі спірної квартири разом із неповнолітньою дитиною.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорені позивачкою договори відступлення права вимоги відповідають вимогам законодавства, їх недійсність не встановлена законом, будь-яких порушень вимог чинного на час їх укладення законодавства судом не встановлено.

Також, суд першої інстанції зазначив, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_2 надано приватному нотаріусу Київському міського нотаріального округу Гембарській С.І., як державному реєстратору, всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, надано документ, що підтверджує факт завершення тридцятиденного терміну з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що наявність судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь первісного кредитора, не позбавляє його правонаступника можливості задовольнити свої вимоги в інший, передбачений законом, спосіб, за наявності даних про невиконання вказаного судового рішення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає про наступне.

Щодо визнання недійними договорів про відступлення прав вимоги.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий

правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У справі, що переглядається, позивачка оспорює договори про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, які були укладені 25 вересня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс», між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 .

Оспорюючи зазначені договори, позивачка зазначала, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 Кредитний договір був розірваний, що на думку позивачки, свідчить про припинення

основного зобов`язання, а відтак і договору іпотеки, тому банк не мав права переуступати право вимоги за неіснуючим договором.

Колегія суддів вважає посилання позивачки безпідставними.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути кредиторові заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15).

Отже, зобов`язання ОСОБА_1 по поверненню заборгованості за Кредитним договором, розмір якої був визначений заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 у сумі 910 546,62грн, не припинилося, а відтак ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мав правові підстави для відступлення права вимоги за Кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 в межах зобов`язання, яке існувало на момент розірвання Кредитного договору.

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 та від 18 вересня 2018 року у справі N 921/107/15-г/16.

Таким чином, договори про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, які були укладені 25 вересня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс», відповідають вимогам законодавства і правових підстав для визнання їх недійсними не встановлено.

Разом з цим, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

У постанові від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У даній справі, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , це право перейшло від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 .

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «Кредекс Фінанс», яке було перейменоване у ТОВ «Вердикт Капітал», не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_2 .

Оскільки відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (Кредитним договором), однак таке відступлення не могло бути здійснено на користь ОСОБА_2 , тому відступлення права за договором іпотеки ТОВ «Кредекс Фінанс» було

неправомірним.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та прийшов до помилкового висновку про правомірність договорів про відступлення права вимоги, укладених між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 .

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Як зазначено вище, до ОСОБА_2 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за нею права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було у неї достатнього обсягу повноважень (права власності) для дарування цього предмета іпотеки ОСОБА_3 .

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів не надає оцінку доводам ОСОБА_1 про невиконання ОСОБА_2 вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» при реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Щодо витребування квартири на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23

січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У справі, що переглядається, спір щодо майна виник між приватними особами, з позовом про витребування квартири звернулася її власник, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру за безвідплатним договором, а відтак існує легітимна мета у втручання суду у право ОСОБА_3 на мирне володіння спірною квартирою.

Прийнявши спірну квартиру у якості подарунку від ОСОБА_2 , яка не набула на неї права власності у встановленому законом порядку, ОСОБА_3 , як обдаровуваний, теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став її володільцем, однак право володіння разом із правами користування та розпорядження квартирою надалі належать позивачці, як її власниці.

Колегія суддів, враховуючи встановлені обставини справи, вважає, що позовна вимога щодо витребування спірної квартири з володіння кінцевого набувача, тобто ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з огляду те, що таке задоволення є пропорційним меті захисту прав позивачки, враховуючи, зокрема, те, що вимоги закону до відчуження іпотечного майна та прав вимоги за кредитним й іпотечними договорами були або мали бути відомими ОСОБА_3 , ці вимоги є чіткими та доступними, а їхня дія - передбачуваною. Судова практика Верховного Суду щодо неможливості відчуження таких прав вимоги на користь фізичних осіб є сталою

впродовж тривалого часу та відкритою для ознайомлення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

При цьому колегія суддів враховує відсутність встановлених судом фактів, які би могли впливати на право на повагу до приватного та сімейного життя кінцевого набувача квартири ОСОБА_3 .

Щодо вимоги про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

За таких обставин, позовна вимога про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі спірної квартири підлягає задоволенню.

Доводи представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що вони у спірній квартирі не проживають, так як мають інше місце реєстрації та проживання, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, оскільки під час судового розгляду встановлено, що позивачка була виселена зі спірної квартири, квартирою користуються відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а наявність іншого житла не є беззаперечним доказом не проживання у спірній квартирі.

Щодо позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року та договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Заявляючи ці вимоги, позивачка визначила за ними відповідачем приватного нотаріуса Гембарську С.І.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою

особами.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса при реалізації ним функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на приписах цивільного законодавства, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічний висновок щодо суб`єктного складу учасників справи зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За таких обставин, приватний нотаріус Гембарська С.І. не є належним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, тому позовні вимоги, пред`явлені до приватного нотаріуса Гембарської С.В. не підлягають задоволенню.

Щодо належного способу судового захисту порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12 лютого 2020 року у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц,від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить

володіння позивачем його майном. (постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).

Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір дарування квартири кінцевому набувачеві.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Виходячи з вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором, визнання незаконним та скасування рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки визнання недійсним договору дарування та визнання права власності позивачки на спірну квартиру задоволенню не підлягають у зв`язку із їх ефективністю, як способу захисту прав позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права в частині неврахування висновків Верховного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, позивачці за рахунок відповідачів підлягає відшкодуванню сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Колегією суддів задовольняються позовні вимоги про витребування майна з чудового незаконного володіння ОСОБА_3 , а також про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з цієї квартири.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову в частині позовних вимог про витребування спірного майна та виселення із спірної квартири в розмірі 7 441,20грн (6890грн + 551,20грн), а також судовий збір за подання апеляційної скарги у цій частині в розмірі 11 161,80грн (7 441,20грн х 150%), а всього - 18 603грн (7 441,20грн + 11 161,80грн).

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви про її виселення зі спірної квартири у розмірі 551,20грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у цій частині у розмірі 826,80грн, а всього - 1 378грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 18 603грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1 378грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук