Справа № 727/5826/24
Провадження № 2/727/1316/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Слободян Г.М.

секретар судового засідання Вакарчук Т.Р.

розглянувши за правилами загального позовного провадження, у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, - ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Мотивує заявлені позовні вимоги тим, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вступив в шлюб із ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 26 листопада 2013 року, актовий запис №2020. Зазначає, що від спільного проживання однією сім`єю, в шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася донька ОСОБА_4 . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що починаючи з грудня 2023 року, сімейне життя з відповідачкою погіршилося, почали виникати суперечки. Позивач вважає, що між ними втрачено почуття взаємності, поваги. Зазначає, що з відповідачкою не проживаємо разом, у нас немає спільного бюджету та спільного побуту. Стверджує, що з донькою він залишився проживати за адресою з-й АДРЕСА_1 . Вважає, що шлюб носить формальний характер та збереження шлюбу неможливе, так як буде суперечити як його інтересам, так і інтересам відповідачки та інтересам дитини. Зазначає, що в інтересах дитини, доньки ОСОБА_4 2015 р.н. вони з відповідачкою дійшли добровільної згоди про те, що донька буде проживати з ним, батьком, знаходитися на його самостійному вихованні і матеріальному утриманні. Однак, мати дитини не позбавлена батьківських обов`язків, про що свідчить укладений договір від 17.05.2024 року. Позивач стверджує, що в останній розмові, перед наміром звернутися до суду з позовом про розлучення, дружина повідомила його, що не заперечує проти розірвання шлюбу і того, щоб дитина наша проживала разом з ним, так як вона має намір виїхати за кордон, оскільки їй підшукали роботу в Італії. Просить розірвати шлюб зареєстрований між ним та відповідачкою; малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити проживати на самостійному вихованні і утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_3 . А також, встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рух справи та позиція сторін.

Ухвалою суду від 17.06.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, в підготовче судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак скерував до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в підготовочму засіданні. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак також скерувала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, просила розгляд справи проводити в підготовчому засіданні, за її відсутності.

Положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Досліджені докази, надані сторонами, оцінка суду і застосовані норми права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вступив в шлюб із ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 26 листопада 2013 року, актовий запис №2020, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.10).

В шлюббі за період спільного проживання однією сім`єю, ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася донька, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_4 про народження дитини від 03.12.2015 року (а.с.14).

Позивач з донькою залишився проживати за адресою АДРЕСА_3 , де проживають без реєстрації, що підтверджується копією паспорту та актом підтвердження проживання без реєстрації від 16.05.2024р., а також Витягом з реєстру територіальної громади від 16.05.2024 року (а.с.15,17).

Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від позивача з дитиною, з грудня 2023 року переїхала проживати в будинок АДРЕСА_2 , до тітки, що підтверджено актом проживання без реєстрації (а.с.16, 18-19).

17.05.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини та укладено договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом, №762. З наведеного договору вбачається, що малолітня донька подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуватиме на самостійному утриманні та вихованні батька, ОСОБА_1 , до досягнення ним повноліття (а.с.23), який піклується про доньку, відвідує батьківські збори в школі та займається вихованнм дитини, дбає про її здоров"я та спосіб життя.

Статтею 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причину позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Судом встановлено, що сімейне життя між сторонами не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та шлюб та бажання відповідача виїхати і проживати за кордоном.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження шлюбу немає потреби, оскільки вважає, що сім`я розпалася остаточно.

За таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Сторони на примирення не погоджуються.

Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Отже, заявлена вимога про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позовної вимоги про залишення малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні, суд зазначає наступне:

Судом, за з`ясованих обставин установлено, що за взаємною згодою, у відповідності до умов договору між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дитини, спільна дитина сторін донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишилася проживати разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_3 , та знаходиться на самостійному вихованні та утриманні батька, ОСОБА_1 (а.с.23).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає доведеною в інтересах дитини, і вимогу щодо залишення проживати відповідно з батьком дитину, а саме: малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишити проживати на самостійному вихованні і утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем їх фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Щодо заявленої позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої доньки батьком, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 добровільно погодилася з тим, щоб малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживала разом з батьком за його місцем фактичного поживання; відповідач залишила доньку на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про її стан здоров`я, займається її розвитком, як духовним так і фізичним.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Частинами 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких. Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, не може піддаватися формалізму.

Суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: 1.забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; 2.забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; 3.покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; 4.надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; 5.заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини дає підстави виснувати, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях (постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953), що зводиться до вирішення питань, які стосуються цивільних прав, у тому числі сімейних, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Згідно зі статтею 318 ЦПК у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу.

За змістом частини першої статті 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК, не є вичерпним, заявлений позивачем ОСОБА_5 факт самостійного виховання дитини і її утримання пов`язаний зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав.

З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині залишення малолітньої доньки проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої доньки слід задовольнити

Судові ви трати за згодою позивача, слід віднести на рахунок ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 200, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Розірвати шлюб зареєстрований 26.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, за актовим записом №2020; (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 ) між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити проживати на самостійному вихованні і утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Встановити юридичний факт що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 04.07.2024 року.

Суддя Слободян Г.М.