П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 363/354/22

Провадження: № 22-ц/824/14791/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Андросович Ганни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Свєтушкіної Д. А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , позивач, поручитель) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач, продавець), третя особа: ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , третя особа, покупець), мотивуючи його тим, що 18 лютого 2020 року відповідач уклав з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого, в день підписання попереднього договору ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти у сумі 97760 грн, що становили 4000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладання попереднього договору, в якості авансу за основним договором. 20 березня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого позивач поручився перед ОСОБА_3 , за виконання зобов`язання відповідача, за попереднім договором. Вказував, що в строки, визначені попереднім договором, відповідач не виконав свого обов`язку та основний договір купівлі-продажу не укладено, внаслідок чого покупець звернувся з вимогою про повернення авансового платежу, яку виконано позивачем та ним сплачено 4000 доларів США, а тому до нього перейшло право вимоги за попереднім договором. 28 липня 2021 року позивач направив відповідачу повідомлення-вимогу, в якому повідомив про виконання ним грошового зобов`язання перед покупцем щодо повернення авансу за попереднім договором, а тому вимагав у відповідача виконати зазначене грошове зобов`язання та повернути йому суму коштів готівкою або шляхом внесенням цієї суми на депозит нотаріуса. Однак, відповідач не отримав повідомлення та на усні звернення не реагував, кошти не сплатив.

На підстави викладеного, та враховуючи заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 152 402 грн 64 коп., з яких: 106 601 грн 60 коп. - сума коштів, що еквівалентна 4000 доларів США, три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення 6 255 грн 91 коп., індекс інфляції за весь час прострочення 39 545 грн 13 коп. та 50 000 грн моральної шкоди, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 106 601 грн. 60 коп., три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення 6 255 грн 91 коп, а всього - 112 857 грн 51 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 128 грн 58 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 424 грн 11 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, дійшов висновку про те, що грошові кошти, передані ОСОБА_3 . ОСОБА_1 за попереднім договором, є авансом та підлягають поверненню власникові. Враховуючи, що до позивача, який виконав зобов`язання відповідача щодо повернення авансу, перейшло право вимоги про стягнення цих грошових коштів з відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача основної суми заборгованості у розмірі 106 601 грн 60 коп. підлягає задоволенню.

Суд також вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України за невиконання зобов`язань за період з 28 серпня 2021 року до 07 серпня 2023 року у розмірі 6 255 грн 91 коп.

Суд вважав, що оскільки грошове зобов`язання, права кредитора за яким перейшло до позивача, було визначено у попередньому договорі в еквіваленті до іноземної валюти - долара США, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вважав вимоги про стягнення моральної шкоди необґрунтованими позивачем та його представником, а тому у задоволенні цих вимог відмовив.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом враховано принцип пропорційності та стягнуто з позивача на користь відповідача документально підтверджені понесені судові витрати, в сумі 4 424 грн 11 коп.

Додатковим рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 575 грн 89 коп.

Судове рішення мотивовано тим, що, враховуючи, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача має бути стягнено документально підтверджені понесені позивачем судові витрати, а саме 5 575 грн 89 коп.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У поданій апеляційній скарзі адвокат Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові в повному обсязі, а в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача залишити без змін. Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на те, що грошових коштів за попереднім договором він не отримував. Жодних письмових розписок про отримання коштів у розмірі 97760 грн 00 коп. не існує. Також вважає, що укладений 20 березня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 договір поруки є удаваним правочином, оскільки містить ознаки щодо заміни кредитора у зобов`язанні, а відтак він мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Однак, ухвалюючи рішення суд першої інстанції на указане уваги не звернув, не встановив справжню правову природу правочину, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення судом першої інстанції не враховано складність справи, позивачем не доведено особливе значення даної справи для нього, розмір витрат вважає завищеним.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Згідно протоколів автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 18 липня 2024 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т. О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т. О., судді Верланов С. М., Нежура В. А.

Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 31 липня 2024 року замінено суддю Верланова С. М. на суддю Мережко М. В.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Городок Я. В. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважав необґрунтованими, та вказував, що доводи відповідача про те, що ним кошти за попереднім договором не отримувались є необґрунтованими, оскільки спростовуються умовами самого договору, який ним підписаний. Вказує, що доводи апеляційної скарги щодо удаваності договору поруки від 2020 року є необґрунтованими та надуманими, відповідач не звертався з вимогами про визнання цього правочину удаваним та не ставив таке питання під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. Вважає, що посилання про удаваність договору поруки від 20 лютого 2020 року у апеляційній скарзі свідчить про недобросовісність та не послідовність поведінки самого відповідача.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 18 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю., зареєстровано в реєстрі за №844 (а.с. 18-19, том 1).

Відповідно до п.1 попереднього договору, сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 28 березня 2020 року включно, але не раніше 14 днів після надання відповідачем покупцю відповідного детального плану території. У разі якщо цей чотирнадцятиденний строк закінчувався би після 28 березня 2020 року, сторони зобов`язалися встановити новий термін для укладення основного договору шляхом підписання договору про зміну умов попереднього договору.

Згідно з п.2 попереднього договору, предметом основного договору є земельна ділянка, розташована на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, площею до 1,5 га, яка мала бути виділена відповідачем зі складу земельної ділянки з кадастровим номером :20:280:0953 площею 4,2886 га в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :20:280:0001 і :20:280:0002.

Відповідно до п.3 попереднього договору, правовстановлюючий документ на земельну ділянку зазначену в п.2 цього попереднього договору з кадастровим номером, продавець зобов`язався надати покупцю не пізніше ніж за 3 (три) дні до укладення основного договору.

Згідно з п. 4 попереднього договору, продаж земельної ділянки мало бути вчинено за ціною з розрахунку 2 300,00 доларів США 00 центів за курсом Національного банку Україну станом на день укладення основного договору за одну сотку.

У п.4 попереднього договору було встановлено, що підписання та укладення основного договору мало відбутися в приміщенні приватного нотаріуса, і усі витрати, пов`язані з оплатою послуг приватного нотаріуса за оформлення попереднього договору і основного договору, мав понести покупець.

Пунктом 5 попереднього договору, сторони визначили, що в день підписання попереднього договору покупець передав продавцю грошові кошти у сумі 97 760 грн, що становили 4 000,00 доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення попереднього договору, у якості авансу за основним договором.

Відповідно до п.9 попереднього договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, а саме: у разі односторонньої відмови продавця та/або покупця від укладення основного договору; ненадання покупцю ДПТ; невиділення земельної ділянки (з присвоєним їй окремим кадастровим номером); неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору; неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору; та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не було б укладено з вини продавця, останній повинен повернути покупцю суму авансу, зазначену в п.5 цього попередньому договору у розмірі 97 760 грн, що станом на день укладення цього попереднього договору еквівалентно 4000 доларів США за курсом Національного Банку України у триденний строк з моменту настання обставин, визначених в п.4 цього договору.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за попереднім договором, 20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручається перед ОСОБА_3 , за виконання усіх зобов`язань, в їх повному обсязі, як солідарний боржник (п.1.1. договору). Заборгованість боржника - сума усіх грошових зобов`язань боржника, строк виконання яких настав, але які на певну дату в невиконаними, чи неналежно виконаними, а також зобов`язання пов`язані з порушенням попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 лютого 2020 року (основної угоди) сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати збитки, повернути аванс завдаток, тощо. Основне зобов`язання боржника - виконання боржником умов п.9 основної угоди щодо повернення авансу (а.с. 20, том 1).

19 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою, в якій зазначав, що відповідач не виконав свого зобов`язання за попереднім договором щодо повернення суми авансу в розмірі 4 000 доларів США, як це передбачено умовами п. 6 попереднього договору та 25 травня 2020 року на виконання зобов`язань відповідача передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, у якості повернення авансу, відповідно до попереднього договору від 18 лютого 2020 року, про що останній написав розписку на копії попереднього договору (а.с. 24, том 1).

29 липня 2021 року ОСОБА_2 направив відповідачу повідомлення-вимогу від 28 липня 2021 року, у якому повідомив відповідача про виконання ним грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 за попереднім договором, у зв`язку з чим усі відповідні права покупця за попереднім договором перейшли до позивача, а також вимагав від відповідача виконати зазначене грошове зобов`язання на користь позивача шляхом сплати йому відповідної суми коштів готівкою або шляхом внесенням цієї суми в депозит нотаріуса (а.с. 25-28, том 1).

Судом встановлено, що відповідач повідомлення-вимогу позивача не отримав, що підтверджується довідкою АТ «УКРПОШТА» (а.с. 29, том 1).

Межі апеляційного перегляду

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року в цілому.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи положення ч.4 ст. 367 ЦПК України судом переглядається рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, а додаткове рішення в цілому.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди, а також судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з позивача на користь відповідача, апеляційним судом не переглядається.

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, далі по тексту ЦПК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України ( далі по тексту - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України).

Попередній договір є одним із різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним із моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору поряд з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що вирішуючи спір про припинення зобов`язань за попереднім договором, суду слід встановити строк настання обов`язку укладення сторонами основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, а також з`ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 369/9263/20, провадження № 61-7311св22).

Відповідно до п.1 попереднього договору, сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки на умовах, встановлених попереднім договором, у строк до 28 березня 2020 року включно, але не раніше 14 днів після надання відповідачем покупцю відповідного детального плану території. У разі якщо цей чотирнадцятиденний строк закінчувався би після 28 березня 2020 року, сторони зобов`язалися встановити новий термін для укладення основного договору шляхом підписання договору про зміну умов попереднього договору.

Згідно з п.2 попереднього договору, предметом основного договору є земельна ділянка, розташована на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, площею до 1,5 га, яка мала бути виділена відповідачем зі складу земельної ділянки з кадастровим номером :20:280:0953 площею 4,2886 га в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :20:280:0001 і :20:280:0002.

З п.3 попереднього договору вбачається, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку зазначену в п.2 цього попереднього договору з кадастровим номером, продавець зобов`язався надати покупцю не пізніше ніж за 3 (три) дні до укладення основного договору.

Відповідно до п.9 попереднього договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, а саме: у разі односторонньої відмови продавця та/або покупця від укладення основного договору; ненадання покупцю ДПТ; невиділення земельної ділянки (з присвоєним їй окремим кадастровим номером); неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору; неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору; та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не було б укладено з вини продавця, останній повинен повернути покупцю суму авансу, зазначену в п.5 цього попередньому договору у розмірі 97 760 грн, що станом на день укладення цього попереднього договору еквівалентно 4000 доларів США за курсом Національного Банку України у триденний строк з моменту настання обставин, визначених в п.4 цього договору.

Строк укладання основного договору сторонами погоджено до 28 березня 2020 року (п. 1 договору).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у визначений попереднім договором строк відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, тому на підставі п.9 попереднього договору у нього виник обов`язок повернути суму авансу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 555 ЦК України передбачено, що у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Згідно зі ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , як поручитель за зобов`язанням ОСОБА_1 за попереднім договором від 18 лютого 2020 року, виконавши вимогу від ОСОБА_3 набув статусу кредитора у зобов`язанні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога ОСОБА_2 , як нового кредитора у зобов`язанні, що виникло внаслідок виконання ним умов попереднього договору від 18 лютого 2020 року, щодо стягнення з відповідача основної суми заборгованості у розмірі 106 601 грн 60 коп. є обґрунтованою.

У п. 5 попереднього договору, сторонами визначено, що в день підписання попереднього договору покупець передав продавцю грошові кошти у сумі 97 760 грн, що становили 4 000,00 доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення попереднього договору, у якості авансу за основним договором.

Суд зазначає, що відповідачем не наданого доказів визнання попереднього договору від 18 лютого 2020 року або його окремих положень недійсними.

Аналізуючи зміст п. 5 попереднього договору, суд вважає, що ОСОБА_1 підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_3 , при цьому зміст попереднього договору не містить умови, зокрема, складання розписки про факт отримання відповідачем суми коштів, тому доводи апеляційної скарги про відсутність розписки та не отримання ОСОБА_1 коштів у розмірі 97 760 грн є необґрунтованими.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, адвокат Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_1 вказувала, що договір поруки, укладений 20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є удаваним правочином, який приховує правочин про заміну кредитора.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аналізуючи вищевикладені норми законодавства, суд вважає, що для визнання правочину удаваним, мають бути заявлені відповідні позовні вимоги, однак відповідачем не заявлялось позовних вимог про визнання правочину від 20 березня 2020 року удаваним, тому суд апеляційної інстанції не входить до обговорення даного питання.

За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми, при цьому, апеляційна скарга не містить належних доводів, які б спростовували такий висновок суду першої інстанції.

Перевіряючи додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Матеріали справи свідчать, що представником позивача здійснено низку заходів на виконання умов договору № 27 про надання правничої допомоги від 01 січня 2023 року, укладеного між адвокатом Городок Я. В. та ОСОБА_2 , так, зокрема, адвокатом здійснено ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 147, 148, том 1), підготовка заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 241-248, том 2), участь адвоката у судових засіданнях 14 серпня 2023 року, 17 жовтня 2023 року, 11 грудня 2023 року, 13 лютого 2024 року, 23 квітня 2024 року, 29 травня 2024 року (а.с. 1-6, 37-40, 48-52, 72-75, 119-122, 130-135 том 3).

За таких обставин, стягуючи з позивача на користь відповідача 5575 грн 89 коп. витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності заявлених витрат на правничу допомогу та правомірно застосував принцип пропорційності від задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не містять належного обґрунтування неспівмірності заявлених позивачем вимог на професійну правничу допомогу, а також не вказує обставин, які б свідчили завищення вартості таких вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року підлягають залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу адвоката Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_1 , то перерозподіл судових витрат понесених відповідачем не здійснюється.

Згідно вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Вирішуючи клопотання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, подане 17 вересня 2024 року адвокатом Городок Я. В. в інтересах ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.

На підтвердження заявлених вимог адвокатом надано суду копію додаткової угоди № 2 до договору № 27 про надання правничої допомоги від 01 січня 2023 року, копію рахунку на оплату №20240911 від 11 вересня 2024 року; копію акту №2 до договору № 27 про надання правничої допомоги від 01 січня 2023 року.

Згідно п. 1.1. та п. 8.1 договору № 27 від 01 січня 2023 року, укладеного між адвокатом Городок Я. В. та ОСОБА_2 , адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової (правничої) допомоги клієнту на умовах, і в порядку визначеним цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової (правничої) допомоги та фактичні витрати необхідні для виконання цього договору строком до 31 грудня 2024 року (а.с. 152-155, том 3).

У додатку № 1 до договору № 27 від 01 січня 2023 року сторонами узгоджено гонорар (вартість послуг), зокрема, підготовка відзиву на апеляційну скаргу вартість становить від 4000 грн за один документ, обсяг часу - 3 години роботи) (а.с. 156, том 3).

Відповідно до акту № 2 від 30 серпня 2024 року прийому - передачі послуг за договором № 27 від 01 січня 2023 року сторони договору склали цей акт про те, що правова (правнича) допомога за указаним договором надана якісно, та в повному обсязі на загальну суму 10500 грн: перелік та види правової (правничої) допомоги - підготовка та подача до Київського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року по справі №363/354/22 представником позивача Городок Я. В. вартістю 10500 грн, обсяг 9 год 35 хв.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Так, заперечень щодо розміру заявлених адвокатом Городок Я. В. в інтересах ОСОБА_2 витрат позивачем не висловлено.

Таким чином, з урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також відсутності клопотання позивача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь заявника слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10500 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Андросович Ганни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 (десять тисяч п`ятсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура