Справа № 204/7599/24
Провадження № 2/204/3282/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Ведмєдєва В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , визначивши третьою особою Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), із вимогами про визнання батьківства (а. с. 2-4).

В обґрунтування заяви, з урахуванням усунених недоліків (а. с. 27-30), вказує, що відповідно до свідоцтва про народження, її батьком записано ОСОБА_3 . Однак даний запис було внесено зі слів матері позивачки ОСОБА_4 в порядку ст. 135 СК (редакції закону 2005 року), оскільки на момент народження позивачки її мати не перебувала у шлюбі, спільну заяву про визнання батьківства батьки чи батько окремо не подавали. Біологічним батьком позивачки є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого від народження позивачка знає як свого рідного батька, він постійно мешкав разом з нею та її матір`ю, а в подальшому і з молодшим братом ОСОБА_5 однією родиною. Шлюб батьків на момент народження позивачки не був зареєстрований, а відповідач не був записаний як її батько через те, що відповідач на той момент не мав паспорта. Свій перший паспорт громадянина України відповідач отримав лише 05 квітня 2011 року вже після народження позивачки. В подальшому відповідач із заявою про визнання свого батьківства щодо позивачки до органів РАЦС чи з позовом до суду не звертався. Відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що ОСОБА_1 змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства. Зазначає, що факт, що відповідач є батьком позивачки підтверджує те, що при реєстрації її народження як її батько було зазначено особу з ім`ям та по-батькові « ОСОБА_6 », а по-батькові позивачки « ОСОБА_7 », що співпадає з анкетними даними відповідача, крім того 19 жовтня 2019 року мати позивачки та відповідач здійснили церковний шлюб, також є в наявності фото позивачки з відповідачем. Батьківство відповідача можуть підтвердити свідки, які добре знають родину позивачки та відповідача. Також вказує, що з невідомих позивачці причин відповідач та її мати безвідповідально не оформили її документи у відповідності до фактичних та дійсних обставин. Тому, оскільки позивачка є повнолітньою особою ОСОБА_1 прохає суд визнати ОСОБА_2 її батьком та внести зміни до актового запису про народження позивачки зазначивши її батьком відповідача та видати нове свідоцтво про народження.

Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 00 хвилин 11 листопада 2024 року (а. с. 35), копія якої надіслана учасникам справи 27 вересня 2024 року за вихідним № 23828/24-вих/2/204/3282/24 ( а. с. 36).

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, прохала позов задовольнити. Пояснила, що відповідач наразі мобілізований, а тому, якщо щось з ним щось станеться, вона хотіла би щоб відповідач був офіційно визнаний її батьком.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав позов задовольнити. Додатково зазначив, що проведення експертизи не потрібно, оскільки всі знають, що позивачка є дитиною відповідача. Пояснив, що раніше відповідач не зробив паспорт через свою неорганізованість, на той час не вважав це необхідним. Зазначив, що наразі відповідач є мобілізованим до військової служби.

Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги він визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував (а. с. 47).

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , в відомостях про батьків в свідоцтві про народження батьком позивачки зазначений ОСОБА_3 , а матір`ю - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видано 22 червня 2005 року (а. с. 13).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 14-17), відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внесені на підставі заяви ОСОБА_8 № 87 від 22 червня 2005 року.

19 жовтня 2019 року мати позивачки ОСОБА_4 та відповідач здійснили церковний шлюб, про що в церковній книзі зроблено запис № 32 (а. с. 18).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивачка є її онучкою, а відповідач є її сином. Зазначила, що відповідач не встиг зареєструвати позивачку як доньку, оскільки у нього не було паспорту до 2012 року. Відповідач та позивачка проживають разом приблизно з 2005 року.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивачка є її донькою, вона з відповідачем почали проживати разом за місяць до пологів разом з його матір`ю, оскільки не мали особистого житла. Вказала, що документами займалась її мати, оскільки вона з дитиною була в лікарні, а чому мати зазначила прізвище для позивачки саме « ОСОБА_10 », пояснити не може. Зазначила, що експертиз або ДНК-тестів не робили, тому що знали, що позивачка є їх спільною донькою з відповідачем.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до вимог ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Приписами ч. 2 ст. 122 СК України визначено, що дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Нормою ч. 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

При цьому, приписами ч. ч. 2-4 ст. 128 СК України визначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Отже, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

При цьому, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч. 2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Нормами ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вказує на те, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Крім того, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19) вказав на те, що спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Європейський суду з прав людини у своєму рішенні від 19 березня 2019 року у справі «М. Т. проти України» звернув увагу на те, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини.

При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти Росії», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Разом з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначив, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Отже, підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Разом з тим, під час розгляду справи про встановлення батьківства суд повинен врахувати, що у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до вимог статті 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Так, в судовому засіданні стороні позивача судом було роз`яснено її право скористатися можливістю проведення медико-генетичних експертиз батьківства, однак представник позивачки у судовому засіданні своїм правом не скористався та категорично відмовився від відповідного клопотання, обґрунтувавши це тим, що вона не потрібна, оскільки всі знають, що позивачка є донькою відповідача.

Натомість суд не може спиратися виключно на доводи та впевненість сторони позивачки, через що суд вважає, що такі дії свідчать про небажання та ухилення від проведення експертизи з метою встановлення істини у справі.

Також, суд не приймає до уваги покази свідків, оскільки вони є зацікавленими особами, а також пояснення позивачки з приводу того, що якщо щось з відповідачем станеться, оскільки він наразі мобілізований, вона хотіла би щоб він був офіційно визнаний її батьком. А відтак суд зауважує, що позивачка має інший умисел встановлення батьківства, оскільки визнання офіційно відповідача батьком позивачки стало необхідним лише після того, як відповідач став мобілізований до військової служби, хоча раніше ані позивачка, ані відповідач, ані мати позивачки не вважали це за необхідне.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що сторона позивача відмовилась щодо проведення судово-генетичної експертизи, що свідчить про небажання позивачки отримати точні висновки щодо встановлення батьківства між нею та відповідачем, враховуючи покази свідків та визнання відповідача позовних вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов переконливого та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (49107, м. Дніпро, пр. Науки, буд. 112; ), про визнання батьківства залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна