печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Габрисі О.М.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача - 1: не з`явився,

представника відповідача - 2: не з`явився,

представника відповідача - 3: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач-1, НПУ), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКСУ), в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., завдану незаконними діями посадових осіб Національної поліції України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у серпні 2015 року в порядку ст. 214 КПК України звернувся із заявою до ГУ МВС України про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_2 , яка є його рідною бабусею. Працівниками Франківського РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області було відмовлено у внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за його заявою про вчинення кримінального правопорушення. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи Франківського РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області та ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2015 року у справі № 465/7800/15-к зобов`язано уповноважену особу Франківського відділу поліції м. Львова ГУ Національної поліції у Львівській області відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, що подано у серпні 2015 року, по якій отримано лист від 25.08.2015 року № 71/С-57 Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області. 14.01.2016 року на виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2015 року у справі № 465/7800/15-к Франківським ВП ГУНП у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером кримінального провадження № 0000110. 29.03.2016 року слідчим Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. винесено постанова про закриття кримінального провадження № 0000110. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09.08.2016 року у справі № 465/112/16-к апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2016 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. від 29.03.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000110; скасовано постанову слідчого Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. від 29.03.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000110, а матеріали кримінального провадження № 0000110 повернути до Франківського ВП ГУНП у Львівській області для проведення досудового розслідування. У зв`язку з тим, що, працівниками поліції не було здійснено будь-яких слідчих дій спрямованих на розслідування кримінального провадження № 0000110 від 14.01.2016 року, тому вказує, що останні неефективно здійснюють досудове розслідування вказаного кримінального провадження. Вважає, що надмірна тривалість кримінально правопорушення та, як наслідок, уникнення винними особами покарання за спричинену смерть його бабусі, призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебування у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що вина особа уникла відповідальності. Отже, внаслідок таких дій (бездіяльності) працівників поліції, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

31.10.2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, та підготовче засідання у справі призначено на 27.02.2023 року.

04.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника НПУ надійшов відзив на позовну заяву, який був переданий головуючому судді 16.01.2023 року, в якому представник відповідача-1 проти позову заперечував, оскільки відповідно до листа Головного слідчого управління НПУ від 30.12.2022 року № 35859/24/3/4-2022, Слідчим відділом Львівського районного управління поліції ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000110 від 15.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Отже, оскільки Національна поліція України є центральним органом управляння поліції, який досудове розслідування у спірному кримінальному провадженні не здійснював, тобто не є належним відповідачем у справі, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог до НПУ.

06.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фумельова І.О. надійшло клопотання, яке було передано головуючому судді 16.01.2023 року, у якому останній просив залучити до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Національної поліції у Львівській області.

В підготовче засідання 27.02.2023 року з`явився представник позивача та представник відповідача-1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Фумельова І.О. про залучення співвідповідача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, задоволено; залучено до участі у справі у якості співвідповідача, Головне управління Національної поліції у Львівській області (далі - відповідач-3, ГУ НП у Львівській області).

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року, у зв`язку із залученням до участі у справі співвідповідача, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 23.05.2023 року.

03.04.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача ДКСУ надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 проти позову заперечував, оскільки Державна казначейська служба України є не належним відповідачем у справі. Відповідальність за завдану шкоду може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. Також наразі не існує жодного рішення суду яким би дії органів Національної поліції України були визнані незаконними. При цьому, звернення позивача до суду зі скаргою щодо бездіяльності слідчих Франківського ВП ГУНП у Львівській області у порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому шкоди. Крім того, представник відповідача - 2 просив розглядати справу за відсутності представника ДКСУ.

05.04.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ГУНП у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки факт задоволення ухвалами слідчих суддів скарг позивача та скасування постанови слідчого у кримінальному провадженні № 0000110 не є доказом на підтвердження заподіяння моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права позивача на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 07.02.2019 року у справі № 638/12068/16-ц). Вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказі на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 100 000,00 грн., а тому необхідно відмовити в задоволенні позову.

23.05.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Войчук І.В. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 23.05.2023 року, у відсутність представника НПУ.

Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2023 року приєднано до матеріалів справи відзив ДКСУ на позовну заяву та відзив ГУ НП у Львівській області на позовну заяву, та, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 21.08.2023 року.

12.06.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фумельова І.О. надійшла відповідь на відзив у якій останній зазначає, що саме Національна поліція України відповідальна у нанесенні маральної шкоди позивачу, відтак, доводи відповідача-1, що він є неналежним відповідачем у справі є необґрунтованими, у зв`язку з чим, просить позов задовольнити повністю.

17.07.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фумельова І.О. надійшло клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи.

21.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Войчук І.В. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 21.08.2023 року, без фіксування технічними засобами, в якій остання не заперечує проти закриття підготовчого провадження у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 20.11.2023 року.

21.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фумельова І.О. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 21.08.2023 року у його відсутність, яка була передана головуючому судді 23.08.2023 року.

22.08.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-3 надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 21.08.2023 року, в режимі відеоконференції, яке було передано головуючому судді 13.09.2023 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року клопотання представника відповідача-3 - Лазорко І.І. про проведення судового засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, у режимі відеоконференції залишено без розгляду.

09.11.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-3 - Григоришин А.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 20.11.2023 року, в режимі відеоконференції, яке було передано головуючому судді 17.11.2023 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2023 року, у зв`язку із неявкою представника відповідача-3, згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 05.03.2024 року.

20.11.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ГУ НП у Львівській області Григоришин А.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 20.11.2023 року, яке було передано головуючому судді 21.11.2023 року,

05.12.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ГУ НП у Львівській області Григоришин А.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 05.03.2024 року, в режимі відеоконференції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача3 про проведення судового засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, в режимі відеоконференції відмовлено.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2024 року, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 21.05.2024 року.

06.03.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-3 - Григоришин А.В. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 05.03.2024 року, у відсутність представника ГУ НП у Львівській області.

19.03.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника ГУ НП у Львівській області - Григоришин А.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 21.05.2024 року, в режимі відеоконференції, яке було передано головуючому судді 25.03.2024 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача-3 - Григоришин А.В. про проведення судового засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, в режимі відеоконференції відмовлено.

20.05.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-3 - Григоришин А.В. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 21.05.2024 року, у відсутність представника ГУ НП у Львівській області, в якій остання зазначила, що просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

21.05.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 - Замостного О.І. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 21.05.2024 року у відсутність представника НПУ, в якій останній зазначив, що просить у задоволенні позову відмовити.

21.05.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Фумельова І.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

В судове засідання 21.05.2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою. Представник позивача у заяві від 21.05.2024 року просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача-1 у заяві від 21.05.2024 року просила розглядати справу у її відсутність. Представник відповідача - 2 у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності представника ДКСУ. Представник відповідача - 3 у заяві від 20.05.2024 року просила розглядати справу у відсутність представника ГУ НП у Львівській області.

Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2015 року у справі № 465/7800/15-к за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено; зобов`язано уповноважену особу Франківського відділу поліції м. Львова ГУ Національної поліції у Львівській області відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, що подано у серпні 2015 року, по якій отримано лист від 25.08.2015 року № 71/С-57 Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області (том 1, а. с. 5 - 7).

14.01.2016 року на виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2015 року у справі № 465/7800/15-к Франківським ВП ГУНП у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером кримінального провадження № 0000110.

29.03.2016 року слідчим Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000110 (том 1, а. с. 8 - 9).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09.08.2016 року у справі № 465/112/16-к апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2016 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. від 29.03.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000110; скасовано постанову слідчого Франківського ВП ГУНП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О.З. від 29.03.2016 року про закриття кримінального провадження № 0000110, а матеріали кримінального провадження № 0000110 повернуто до Франківського ВП ГУНП у Львівській області для проведення досудового розслідування (том 1, а. с. 11 - 13).

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Частинами 1 та 2 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно частин 6 та 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В силу приписів ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

При цьому, суд зауважує, що підставами відшкодування шкоди за ч. 1 ст. 1176 ЦК України є завдання шкоди фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Аналізуючи викладене, суд звертає увагу, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки шкода позивачу завдана не внаслідок обставин, визначених цим Законом.

Верховний Суд у постановах від 22.07.2019 року у справі № 757/54465/17-ц (провадження № 61-35434св18), від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18) зауважує на тому, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою та службовою особами.

Отже, шкода, завдана ОСОБА_1 , відшкодовується на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16 зроблено висновок, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2021 року у справі № 227/3052/19 зроблено висновок, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Суд зауважує, що оскарження особою до суду рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час кримінального провадження в порядку вимог Кримінального процесуального кодексу України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження бездіяльності слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

У постанові Верховного Суду від 03.06.2021 року у справі № 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача-3 вчинити певні процесуальні дії, не тягне за собою наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 100 000,00 грн. саме з вини відповідачів.

Посилання ОСОБА_1 на бездіяльність органу досудового розслідування, є необґрунтованими, оскільки позивач, у встановленому порядку реалізував своє процесуальне право на оскарження процесуальних рішень, що не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування і завдання цим шкоди позивачу.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 18, 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - 1: Національна поліція України, вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, .

Відповідач - 2 : Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, .

Відповідач - 3: Головне управляння Національної поліції у Львівській області, пл. Генерала Григоренка, буд. 3, м. Львів, 79007, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 03.06.2024 року.

Суддя І.В. Григоренко