печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6955/23-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Київ

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуртової Т. І.,

секретаря судового засідання - Гриценко Р. О.,

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року до суду звернулася представник ОСОБА_1 - адвокат Юлія Коломієць із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у якій просила суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 , яке було встановлене ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 23.02.2023 у справі № 757/6955/23-ц.

В обґрунтування заяви представник ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2023 задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О. М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа до виконання ним зобов?язань, покладених згідно з виконавчим провадженням № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 48568330, виданої 01.12.2015 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 7 021 239 грн. 75 коп.

07.07.2024 ОСОБА_1 мав намір виїхати за кордон на лікування на усне запрошення своїх друзів, проте, на пропускному пункті Чоп (Дружба), йому було відмовлено у перетині державного кордону у зв`язку з зазначеною вище Ухвалою, про яку ОСОБА_1 дізнався безпосередньо з Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України від 07.07.2024.

Разом з тим, в заяві про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України представник заявника також зазначає, що відсутній факт ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на нього зобов?язань. А обмеження його виїзду за межі Україні порушує не тільки конституційні права ОСОБА_1 , а й створює небезпеку для його життя та здоров?я.

Обмеження заявника у праві виїзду за межі України порушує гарантоване Конституцією України та міжнародно-правовими нормами право на свободу пересування. У зв`язку з викладеним, просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належно.

Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, обставини викладені у заяві підтримує у повному обсязі та просить вимоги заяви задовольнити.

Від представника стягувача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки боржником не здійснено жодних дій щодо виконання виконавчого документа та не подано декларацію про доходи та майно фізичної особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що старшим державним виконавцем Башіловим В. О. 06.09.2017 дійсно відкрите виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 48568330, виданої 01.12.2015 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 7 021 239,75 грн.

Ухвалою від 23.02.2023 задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О. М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа до виконання ним зобов?язань, покладених згідно з виконавчим провадженням № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 48568330, виданої 01.12.2015 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 7 021 239,75 грн.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в?їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України».

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов?язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов?язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов?язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Відповідно до частини 1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов?язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

Відповідно до роз?яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов?язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов?язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов?язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об?єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов?язань, а за ухилення від їх виконання. У зв?язку з цим, з метою всебічного і повного з?ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов?язків учасників спірних правовідносин, суду належить з?ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов?язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об?єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб?єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов?язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов?язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об?єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв?язку з ухиленням особи від виконання зобов?язання, зокрема виконання судового рішення.

В матеріалах справи присутні копії медичної документації 88-річного ОСОБА_1 , де вказано, про його незадовільний стан здоров`я та захворювання. Заявник вказує на те, що перебіг цих захворювань з часом тільки погіршується. Тому наявна заборона, навіть на нетривалий виїзд за межі України, тільки погіршує його стан, при цьому ще й в умовах постійних масованих обстрілів. Він вважає таку заборону невиправданим заходом.

Також, представник заявника зазначає, що ОСОБА_1 отримав 27.08.2024 електронний лист від лікаря ОСОБА_2 , променеве відділення клініки AZ Klina (Бельгія). Згідно з листом, ОСОБА_1 слід прибути до Бельгії восени цього року, щоб поставити детальний діагноз щодо дуже обмеженого зору. Якщо ОСОБА_1 втратить можливість виїзду з метою отримання лікування, то буде позбавлений можливості будь-коли виконати свої зобов?язання. Адже може просто завчасно померти.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Частинами 5, 6, 7 статті 441 ЦПК України визначено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, боржником не надано жодних доказів на підтвердження виконання виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 48568330, виданої 01.12.2015 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 7 021 239,75 грн. При цьому, в своїй заяві і сам заявник не заперечує той факт, що він, станом на день подання цієї заяви, не сплатив вказану вище заборгованість, що підтверджує ухилення особи від виконання зобов?язання.

Крім того, заявником жодними медичними документами не доведено, що українські лікарі не взмозі забезпечити йому належне лікування на території України, що йому рекомендовано лікування закордоном і що виключно лікувальний заклад в Бельгії спроможний забезпечити йому лікування відповідно до його діагнозу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 1-22, 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська Оксана Миколаївна, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13;

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, адреса: адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, .

Суддя Тетяна ГУРТОВА