Номер провадження 2/754/711/24
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Галунько Л.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 . Від спільного проживання вони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, відповідач від попереднього шлюбу з відповідачем ОСОБА_5 має неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після того, як його стосунки з ОСОБА_4 припинились у 2014 році, вона власноруч написала розписку від 25.06.2014 року про те, що вона не заперечує, щоб її діти проживали разом з ним. В подальшому він намагався розшукати ОСОБА_4 та звертався до поліції, однак правоохоронним органам не вдалося встановити її місце проживання. Неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свого батька не бачив та не знає.

Як зазначає позивач, діти постійно проживають разом з ним та перебувають на його утриманні, він самостійно займається їх вихованням та утриманням, забезпечує медичне лікування та обстеження, займається їх влаштуванням у навчальні заклади. Також, допомогу йому надають його батьки. Відповідачі самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, не здійснюють жодних дій, спрямованих на їх виховання, свідомо ухиляються від спілкування з дітьми і роблять це без поважних причин.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що наявні підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав, в зв`язку з чим він просить задовольнити його вимоги, а також стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.11.2023 року витребувано у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) копію акту цивільного стану про шлюб на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

26.12.2023 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_5 . У даній заяві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що він не приймав участі у вихованні сина ОСОБА_8 не зі своєї вини, оскільки після розлучення з ОСОБА_4 вона виїхала проживати разом з позивачем і саме позивач забороняв ОСОБА_4 спілкуватись з ним, а тому він втратив зв`язок і не має відомостей про місцезнаходження своєї дитини. У 2015-2016 роках він брав участь в АТО, на даний час проходить службу у ЗСУ за контрактом. Він разом зі своєю сестрою, яка є хрещеною матір`ю дитини, всі ці роки шукали, намагались встановити контакти, відносини, щоб брати участь у вихованні.

Посилаючись на викладене, відповідач просить не позбавляти його батьківських прав та надати йому право виховувати дитину і взяти до себе на виховання, надати можливість зустрічі сина з ним та його родичами, оскільки він від нього ніколи не відмовлявся та не відмовиться від сина. Також відповідач просить не позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи Галунько Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, заслухавши думку дітей, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, відповідач ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних стосунках з позивачем ОСОБА_1 , від спільних стосунків вони мають малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають разом з позивачем та його батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що відповідач ОСОБА_4 з 2014 року з дітьми не спілкується, їх вихованням і розвитком не займається, не цікавиться їх життям та здоров`ям, жодного разу не бачилась з дітьми, що свідчить від ухилення виконання батьківських обов`язків. При припиненні стосунків у 2014 року власноруч написала розписку про те, що не заперечує, щоб обоє дітей проживали разом з позивачем. Відповідач ОСОБА_5 взагалі сином ніколи не цікавився, дитина його не пам`ятає.

Відповідачем ОСОБА_4 відзив на позовну заяву не надано.

Відповідач ОСОБА_5 у своїй заяві проти позовних вимог заперечував, вказуючи на те, що бажає виконувати свої батьківські обов`язки, натомість, ОСОБА_4 та позивач чинили йому перешкоди у цьому, через що зв`язок із сином було втрачено.

Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє твердження відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55).

Відтак, суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Дійсно, Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Так, позивач як на підставу позову посилався на те, що відповідач ОСОБА_5 з 2010 року не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчання, стан здоров`я, не намагається зустрічатися та спілкуватися з дітьми тощо. Відповідач ОСОБА_4 з 2014 року залишила дітей проживати разом з ним (позивачем) і з того часу дітьми не цікавиться, не спілкується, жодним чином не виявляє про них турботи, не виконує свої батьківські обов`язки з виховання та утримання дітей.

Згідно висновку Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 02.02.2024 року № 102/553 визнано доцільним позбавити батьківських прав відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та за доцільне позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_4 відносно малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи позивача та викладені у висновку обставини підтверджуються інформацією, наданою дошкільним навчальним закладом № 94 Деснянського району м.Києва, а також школою І-ІІІ ступенів № 276 Деснянського району м.Києва, з якої вбачається, що відповідачі жодним чином не цікавились дітьми, навчальні заклади не відвідували. Також, за даними КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району м.Києва, на прийом до лікарів з дітьми приходить бабуся ОСОБА_9 та інколи батько - позивач ОСОБА_1 .

На спростування зазначених доводів позовної заяви, даних навчальних і медичного закладу та висновку органу опіки та піклування відповідач ОСОБА_7 посилався на чинення позивачем перешкод у спілкуванні з сином.

Суд відхиляє вказані доводи відповідача, оскільки вони не підтверджені жодними доказами у справі. Суд зауважує, що відповідач був достовірно обізнаний про суть спору, час та місце розгляду справи, з моменту направлення до суду письмових пояснень до моменту постановлення рішення мав достатньо часу для реалізації своїх прав на захист, звернення за правовою допомогою, заявлення клопотань, проте своїми процесуальними правами не скористався.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 (мати позивача та бабуся малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) пояснила, що діти постійно проживають разом з позивачем. Відповідач ОСОБА_7 сином не цікавився, лише телефонував у 2014 році з приводу отримання копії свідоцтва про народження сина, а також восени 2023 року. При цьому відповідач не цікавився дитиною, не просив поспілкуватись з сином, лише погрожував, щоб з нього не стягували аліменти. Відповідач ОСОБА_4 залишила дітей у 2014 році і з того часу дітьми не цікавиться взагалі.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 пояснили, що позивач проживає разом з батьками та дітьми, відповідача ОСОБА_7 ніколи не бачили, відповідача ОСОБА_13 бачили востаннє більше 8 років тому. Вихованням та утриманням дітей займається позивач із своїми батьками.

Вищевикладені обставини та пояснення відповідача, з урахуванням відсутності доказів чинення перешкод у спілкуванні з сином, свідчать про байдужість відповідача до його батьківських обов`язків по відношенню до сина протягом майже 14 років. Це ж стосується і відповідача ОСОБА_14 , яка не цікавиться дітьми більше 10 років.

В судовому засіданні заслухано думку дітей.

Так, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначив, що не бачив мати більше 10 років, не пам`ятає свого рідного батька, категорично не бажає з ним спілкуватись і підтримує вимоги про позбавлення батьківських прав відповідачів.

Малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказала, що мати вона майже не пам`ятає, оскільки була дуже маленькою, коли мати її залишила, зв`язок з нею не підтримує.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача ОСОБА_7 брати участь у вихованні та розвитку сина з 2010 року, а відповідача ОСОБА_14 з 2014 року і як на момент звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час закінчення розгляду справи, відповідачі не надали.

Суд враховує і те, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивач навів численні посилання і докази про те, що відповідачі протягом більше 10 років не виконують своїх батьківських обов`язків, контакту з дітьми не мають і не вживали жодних заходів щодо налагодження стосунків з дітьми, не цікавляться їх станом здоров`я, не виявляють будь-якої турботи про дітей, не надають матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків.

В той же час, відповідачі не надали доказів обставини на підтвердження належного виконання ними батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з дітьми та бажання брати участь у їх вихованні.

Суд вважає твердження відповідача ОСОБА_7 , що викладені у заяві, не свідчать про його бажання брати участь у вихованні та розвитку неповнолітнього сина, мають маніпулятивний характер, а подальша тривала бездіяльність відповідача навпаки може призвести лише до цілковитої втрати зв`язків між батьком та сином.

Лише той факт, що відповідач ОСОБА_7 не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. При цьому суд враховує і тривалість розгляду справи, під час якого відповідачем також не було вчинено жодних дій, які б могли свідчити про його інтерес до сина та бажання виконувати батьківські обов`язки.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».

Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено такий висновок: «[…] Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».

Суд враховує зазначені висновки у даній справі, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а відтак вирішення питання про його застосування потребує з`ясування низки обставин, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача ОСОБА_7 проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_14 , то суд також дійшов до висновку про наявність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітня ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатною, а тому суд вважає, що вона спроможна сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини.

Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців.

Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України.

За таких обставин суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дітей.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 20.09.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність та виходячи із необхідності першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дітей, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно дітей, а також стягнення з відповідача ОСОБА_14 аліментів на їх утримання.

При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Інші доводи відповідача ОСОБА_7 на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову в частині вимог до нього не дають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_14 на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.164, 165, 166 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 89, 132,141, 263-265, 280, 285, 289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН невідомо, батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (а/з № 7, зроблений Сергіївською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області 03.12.2007 року).

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (а/з № 7, зроблений Сергіївською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області 03.12.2007 року).

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (а/з № 602, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 28.02.2012 року).

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову - 20.09.2023 року.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , користь держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 21 травня 2024 року.

Суддя: