Номер провадження: 22-ц/813/7079/24
Справа № 2/1522/8358/11
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

Київський відділ Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

стягувач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської філії АТ «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 у складі судді Науменка А.В.,

встановив:

У серпні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської філії АТ «Райффайзен Банк Аваль»., в якій просив суд:

-визнати неправомірною бездіяльність уповноважених осіб Київського відділу Державного виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1

-зобов`язати начальника Київського відділу Державного виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ( м. Одеса) зняти арешт, що був накладений на майно ОСОБА_1 накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 48179204, виданий 01.12.2015, видавник ОСОБА_2 , Київський відділ державної виконавчої служби (Номер запису про обтяження: №12687258 від 22.12.2015).

Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 1522/8358/11 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2011 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0030/74/84454 від 19 жовтня 2007 року на загальну суму 1310149 гривень, 91 копійка. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплачений судовий збір у сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн. На примусове виконання зазначеного рішення суду Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-8358/11.

Згідно з відповіддю начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ( м. Одеса) від 23.07.2024 за № 90853 на заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна від 04.07.2024, вбачається, що в Другому Київському ВДВС Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 48179204. На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.12.2015 № 48179204 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2015 було зареєстровано обтяження №12687258. 24.05.2016 зазначене виконавче провадження було завершено на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV (повернення стягувану виконавчого документу, а саме наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення), а через 3 роки паперові матеріали виконавчого провадження були знищені.

ОСОБА_1 , разом із заявою про скасування арешту з його майна, були подані докази того, що заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2011 по справі № 1522/8358/11 виконано ним у повному обсязі, заборгованість перед стягувачем погашена, а тому правових підстав не знімати спірний арешти з майна боржника у органу ДВС на думку сторони заявника немає.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 скаргу задоволено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за умов чинності постанови про накладання арешту у виконавчому провадженні № 48179204, для зняття такого арешту необхідна ухвала суду про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 1522/8358/11, виданого 28.02.2012 Приморським районним судом м. Одеси. Оскільки державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, тому для зняття арешту немає підстав, передбачених у статті 50 Закону № 606- XIV на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а також передбачених у статті 59 Закону № 1404-VIII на час розгляду судом скарги. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в пунктах 4, 21 постанови від 20.06.2024 (справа №333/395/22, провадження №61-9753св23).

Разом з тим, пунктом 20 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02.04.2012 № 512/5 передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.

Зазначає, що твердження суду 1-ї інстанції про те, що ОСОБА_1 (який підтвердив, що "сторона скаржника зазначає, що про порушення свої прав вона дізналась 23.07.2024 при отриманні відповіді начальника відділу виконавчої служби") строк звернення до суду із відповідною скаргою не пропустив - є помилковим. При цьому, з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові. Однак, вищевказане судом 1-ї інстанції враховано не було.

У відзиві на апеляційну скаргу, Мілєвич Р.В., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у повному обсязі, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 залишити без змін, оскільки оскаржувана ухвала є обґрунтована, ухвалена з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 19.12.2024 з`явився: представник ОСОБА_1 адвокат Діденко К.В.

Представник скаржника - Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської філії АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Від представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської філії АТ «Райффайзен Банк Аваль» 13.12.2024 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, у якому представник банку просить суд розгляд справи проводити без участі представника АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №1522/8358/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наслідками розгляду якої заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2011 позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/0030/74/84454 від 19.10.2007 на загальну суму 1310149 гривень, 91 копійка; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сплачений судовий збір у сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн.

На примусове виконання зазначеного рішення суду, Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-8358/11.

Згідно з відповіддю начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ( м. Одеса) від 23.07.2024 року за № 90853 на заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна від 04.07.2024 року, вбачається, що в Другому Київському ВДВС Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 48179204.

На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.12.2015 РОКУ № 48179204 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2015 року було зареєстровано обтяження №12687258.

24.05.2016 року зазначене виконавче провадження було завершено на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV (повернення стягувану виконавчого документу, а саме наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення), а через 3 роки паперові матеріали виконавчого провадження були знищені.

Отже, всі зазначені вище виконавчі провадження були завершені саме у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, що не зумовлювало настання наслідків, визначених у ст. 50 Закону № 606-XIV, тобто, не передбачало, скасування накладених арештів.

Також встановлено, що разом із заявою про скасування арешту з майна, ОСОБА_1 були подані докази того, що заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2011 по справі № 1522/8358/11 виконано ним у повному обсязі.

Так, з довідки АТ "Райффайзен Банк" від 21.06.2024 року за № Д2-В9/40-92 вбачається, що 19.12.2018 заборгованість за кредитним договором № 014/0030/74/84454 від 19.10.2007 була відступлена на користь нового кредитора ПАТ «Оксі Банк».

В подальшому, 19.12.2018 ПАТ «Оксі Банк» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/0030/74/84454 від 19.10.2007 ТОВ « ФК «Укрфінанс груп», що підтверджується повідомленням ПАТ « Оксі Банк» від 19.12.2018 року за № 2298 та повідомленням генерального директора TOB «ФК «Украфінанс груп» від 19.12.2018 за № 19-12.

Згідно з довідкою генерального директора ТОВ « ФК «Укрфінанс груп» від 03.07.2024 за № 3/07, ТОВ « ФК «Укрфінанс груп», станом на 03.07.2024 і заборгованість за кредитним договором 014/0030/74/84454 від 19.10.2007 погашена ОСОБА_1 (боржником) у повному обсязі, претензій щодо його виконання ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не має.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд виходив з того, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Бездіяльність це певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України.

Бездіяльність на відміну від дії не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 127/2-2177/2005, від 08 липня 2020 року у справі № 589/6044/13, від 22 грудня 2021 року у справі № 760/19348/20.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як зазначив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 не зняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Судовим розглядом справи встановлено, що подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 , вказав, що він погасив борг перед особою, яка придбала право вимоги за зобов`язанням, на виконання якого видавався виконавчий документ, та в подальшому виконавче провадження №48179204 було завершено, а матеріали знищені.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття арешту, накладеного органом виконавчої служби на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту, відсутня необхідність.

У доводах апеляційної скарги, Київський відділ Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) посилається на те, що за умови чинності постанови про накладання арешту у виконавчому провадженні №48179204, для зняття такого арешту необхідна ухвала суду про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №1522/8358/11, виданий 28.02.2012 Приморським районним судом м. Одеси. Зокрема скаржник зазначає, шо державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 74 Закону N? 606-XIV повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, тому для зняття арешту немає підстав, передбачених у статті 50 Закону N? 606- XIV на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а також передбачених у статті 59 Закону №1404-VIII на час розгляду судом скарги, що висловлено у п. 4 21 постанови Верховного Суду від 20.06.2024 року (справа №333/395/22, провадження №061-9753св23).

Проте вказані доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки застосування наведеної постанови Верховного Суду у справі №333/395/22 є недоцільним, враховуючи те, що при розгляді даної справи Велика Палата Верховного Суду не відступила від правових висновків щодо можливості звернення сторони боржника до суду із скаргою на бездіяльність органів ДВС щодо зняття арешту з майна, у разі погашення заборгованості. Зазначене також підтверджується правовими висновками, які викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.08.2024 у справі №14-7238/2009.

Безпідставними є і посилання скаржника про те, що заявником пропущено строк на звернення із даною скаргою до суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даною скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що про порушення свого права він дізнався 23.07.2024 при отриманні відповіді начальника відділу виконавчої служби, тому кінцевим строком на звернення до суду із скаргою є 02.08.2024. В цей же день була направлена скарга до суду першої інстанції, що підтверджується накладною кур`єрської служби доставки (а.с. 22-24).

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не містить.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з висновком Верховного Суду, зазначеним у постанові від 12.10.2022 по справі №203/3435/21.

Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду про бездіяльність органу державної виконавчої служби, а тому порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання начальника ДВС зняти арешт з майна боржника.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 скаргу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.01.2025.

Головуючий

Судді: