КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3990/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича - адвоката Коваля Ростислава Олександровича та Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року (суддя Гаврилова О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, ОСОБА_3 про визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на частину квартири придбаної за час шлюбу,

встановив:

у липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на частину цієї квартири; скасувати арешт частини нерухомого майна, яка їй належить на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме - частину квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 19 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 13 серпня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого 20 серпня 2014 року ними було придбано 71/100 частину нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170 - офіс), в літ. «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 180,50 кв.м, що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ. «А», площею 127,30 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 896, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю.

Позивачка посилалася на те, що вказане нежиле приміщення було переведено до житлового фонду у 2016 році на підставі Декларації № КВ 36 від 21 червня 2016 року про початок виконання будівельних робіт, реконструкції нежилих приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 173) у житлову чотирьохкімнатну квартиру

АДРЕСА_1 (загальна площа квартири: 125,8 кв.м, житлова площа 65,4 кв.м) та Декларації № КВ 65 від 19 вересня 2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, під житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що вони з відповідачем прийняли рішення про дарування вказаної квартири матері відповідача - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., який у свою чергу був визнаний недійсним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року.

Позивачка вважала, оскільки договір дарування від 5 травня 2017 року № 83 визнаний судом недійсним, він не створив юридичних наслідків, а спірна квартира залишилась у спільній сумісній власності її та відповідача.

Позивачка зазначала, що 18 червня 2020 року вона дізналась, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. подано до Обухівського районного суду Київської області подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_2 , право власності на яке зареєстровано у встановленому законом порядку, а саме на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (справа № 372/2183/15-ц), а у реєстрі речових прав та їх обтяжень щодо спірної квартири зареєстровано ряд обтяжень, що позбавляє її можливості у договірному порядку виділити свою частку у праві спільної сумісної власності.

Позивачка стверджувала, що не має будь-якого відношення до боргових зобов`язань відповідача, борг з приводу якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М., був пов`язаний з тим, що відповідач поручився за ТОВ «Прет-а-паті», а оскільки боргове зобов`язання відповідача не є спільним боргом подружжя, вона не несе відповідальності за його невиконання.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року позов задоволено. Визнано чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 . частину чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3 , залишено у власності ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 350,80грн судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. - адвокат Коваль Р.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що шлюб між позивачкою та відповідачем укладений 13 серпня 2005 року та є дійсним і на сьогоднішній день. 14 жовтня 2008 року ОСОБА_2 було засновано ТОВ «Прет-А-Паті», заборгованість ОСОБА_2 перед АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» виникла за договором поруки, як майнового поручителя за зобов`язаннями ТОВ «Прет-А-Паті» по кредитному договору від 25 червня 2014 року, укладеного між АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ТОВ «Прет-А-Паті», за яким останнє отримало кошти в розмірі 3 782 000грн.

Представник приватного виконавця зазначає, що 100% статутного капіталу ТОВ «Прет-А-Паті» було внесено за рахунок майна, що перебувало у спільній сумісній власності сторін, а отже вони були його кінцевими бенефіціарами та здійснювали повний

контроль за господарською діяльністю даного товариства, розпоряджались його майном, в тому числі, в інтересах подружжя. Разом з тим, за кредитним договором від 25 червня 2014 року товариство отримало 3 782 000грн від кредитора під майнову поруку ОСОБА_2 , яка не оскаржена позивачкою, а отже вчинена зі згоди другого з подружжя та в інтересах сім`ї, як кінцевих бенефіціарів ТОВ «Прет-А-Паті», за зобов`язання якого і поручався своїм майном його єдиний засновник та директор ОСОБА_2 .

Представник приватного виконавця вважає, що судом першої інстанції не було враховано те, що діяльність ТОВ «Прет-А-Паті» спрямована на отримання прибутку, а отже отриманий кредит товариство використовувало для здійснення господарської діяльності з метою одержання прибутку на користь сім`ї ОСОБА_5 .

Представник приватного виконавця, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, стверджує, що сторони мають нести солідарну відповідальність за вказаним зобов`язанням, а поділ майна подружжя не може бути використаний для уникнення відповідальності за зобов`язанням.

У відзиві на апеляційну скаргу представника приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. - адвоката Коваля Р.О. представник ОСОБА_1 - адвокат Штеренберг О.О. просить її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і обґрунтовано не вказують на неправильне вирішення судом першої інстанції справи.

Представник позивачки зазначає, що згідно ч. 1 статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Представник позивачки вказує, що зазначений вище кредитний договір дійсно був укладений під час перебування сторін у шлюбі, однак позивачкою не було отримано коштів за цим договором, вказані кошти не були використані в інтересах сім`ї, а їй взагалі не було відомо про укладення відповідачем даного правочину, свою згоду на його укладення вона не надавала.

Також представник позивачки зазначає про безпідставність доводів представника приватного виконавця, що до статутного фонду ТОВ «Прет-А-Паті» були внесені спільні кошти подружжя, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б це підтверджували, оскільки власником та директором цього товариства був і залишається ОСОБА_2 , який одноосібно є його кінцевим бенефіціаром, а твердження апеляційної скарги, що подружжя ОСОБА_5 здійснювало спільний контроль над господарською діяльністю ТОВ «Прет-А-Паті» і розпоряджалось його майном в інтересах сім`ї, не відповідають дійсності та ґрунтуються виключно на припущеннях апелянта.

Також представник позивачки вказує, що заборгованість ОСОБА_2 перед банком виникла саме на підставі договору поруки, укладеного між ОСОБА_2 та банком 25 червня 2014 року, та обраховується не як заборгованість учасника ТОВ «Прет-А-Паті», оскільки в такому випадку, враховуючи організаційно-правову форму товариства, вона не могла б перевищувати розміру статутного фонду товариства - 54 700грн.

Крім цього представник позивачки посилається на постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/7046/21, у якій правовідносинам, що виникли між сторонами вже надано правову оцінку. У вказаній постанові зазначено, що сам факт того, що ОСОБА_2 є учасником (засновником) та директором ТОВ «Прет-А-Паті» не свідчить про те, що договір факторингу, за яким товариство має кредитні зобов`язання, забезпечені порукою відповідача, був укладений в інтересах сім`ї сторін, а посилання

третіх осіб на те, що ОСОБА_2 , як учасник (засновник) та директор ТОВ «Прет-А-Паті», отримував дивіденди від господарської діяльності в інтересах сім`ї, а також заробітну плату як директор, внаслідок чого зобов`язання товариства є зобов`язаннями сторін, не підтверджені належними та допустимими доказами.

У поданій апеляційній скарзі представник АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» - Драненко Я.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, згідно якої поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Представник банку зазначає, що на виконанні у приватного виконавця Телявського А.М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 по виконанню виконавчого листа № 372/2183/15-ц, виданого 2 серпня 2016 року на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 116 454грн 47коп., а також судових витрат у сумі 3 654грн, а всього 5 120 108грн 47коп.

Представник банку стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виконали вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та не надали виконавцю декларації про свої доходи та майно, що встановлено постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 січня 2021 року, що свідчить про недобросовісні дії з їх боку. Сторони були обізнані про примусове виконання судового рішення, а тому ОСОБА_2 у 2017 році намагався відчужити спірну квартиру на користь ОСОБА_4 , шляхом укладення договору дарування, проти чого позивачка не заперечувала та не заявляла, що квартира є спільним майном подружжя та про її поділ. ОСОБА_1 ініціювала даний спір лише після визнання вказаного договору дарування фіктивним та його скасування. При цьому позивачка просить в порядку поділу майна розділити лише спірну квартиру та не заявляє про поділ іншого спільного сумісного майна подружжя, у тому числі і корпоративних прав ТОВ «Прет-А-Паті», набутих ОСОБА_6 у шлюбі.

Також представник банку не погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів, що договір факторингу та/або договір поруки були укладені ТОВ «Прет-А-Паті» та ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, оскільки корпоративні права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можуть бути розділені подружжям, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 28 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Представник банку, посилаючись на положення частини 1 статті 167 ГК України, зазначає, що корпоративні права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності, в тому числі, брати участь у розподілі прибутку товариства і одержання відповідної його частини, отже статутний капітал ТОВ «Прет-А-Паті», його майно та дивіденди, отримані ОСОБА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак позивачці належить половина дивідендів від господарської діяльності вказаного товариства.

Крім цього представник банку, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 30 червня 2020 року по справі № 638/18231/15-ц, вважає, що укладений одним із подружжя договір в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, та зазначає, що при поділі майна подружжя мають бути поділені і борги, а відтак подружжя ОСОБА_5 несе солідарну відповідальність

належним їм майном, зокрема і спірною квартирою, звернення стягнення на яку оспорюється.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» представник позивачки - адвокат Штеренберг О.О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що твердження представника банку про те, що позивачка намагається ухилитись від виконання рішення про стягнення боргу, є необґрунтованим, оскільки вона не є стороною у вказаному рішенні, а звернення до суду з даним позовом має на меті саме захист її майнових прав, як співвласниці спірної квартири, а не ухилення від виконання зобов`язання.

Крім цього представник позивачки посилається на постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 755/7046/21, у якій правовідносинам, що виникли між сторонами вже надано правову оцінку.

Позивачка та її представник - адвокат Дорога-Воробйова А.Ю., третя особа ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.70, 71, 73 т.4), у судове засідання 14 лютого 2024 року не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність сторони позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» - Драненка Я.В. та представника приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. - адвоката Коваля Р.О., які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, пояснення представника позивачки - адвоката Дорогої-Воробйової О.Ю. (у судовому засіданні 6 грудня 2023 року) та відповідача ОСОБА_2 , які заперечували проти доводів апеляційних скарг та просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13 серпня 2005 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї 13 серпня 2005 року (с.с.11 т.1).

25 червня 2014 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та

ТОВ «Прет-А-Паті» укладено договір про факторингове обслуговування № FV/U/05-0006 (далі - також кредитний договір), за умовами якого банк надав ТОВ «Прет-А-Паті» на умовах кредиту кошти у розмірі 3 782 000грн (с.с.34 зв.- 38 т. 3).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 червня 2014 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки (с.с. 44зв. т.3).

Засновником (учасником) та керівником ТОВ «Прет-А-Паті» є ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (с.с.191 т.1).

20 серпня 2014 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 71/100 частки нежитлових приміщень, за умовами якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність та зобов`язався оплатити 71/100 частки нежитлових приміщень з № 1 до № 10 (групи приміщень № 170) офіс в літ «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж 71/100 частини нежитлових приміщень вчинено за 310 075грн (с.с. 12, 13 т. 1).

Заявою від 20 серпня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрованій в реєстрі за № 895,

ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на придбання за спільні грошові кошти 71/100 частки нежитлових приміщень з № 1 до № 10 (групи приміщень № 170) офіс в літ «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . У заяві позивачка зазначила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї (с.с. 14 т. 1).

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року у справі № 372/2183/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованість за договором про факторингове обслуговування від 25 червня 2014 року № FV/U/05-0006 у розмірі 5 116 454,47грн (с.с. 192, 193 т. 1).

21 червня 2016 року Департамент архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві зареєстрував декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлових приміщень з № 1 - № 8 (група приміщень № 173) під житлову квартиру АДРЕСА_1 », замовник - ОСОБА_2 (с.с. 15, 16 т. 1).

19 вересня 2016 року Департамент архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності об`єкта - «Реконструкція нежитлових приміщень з № 1 - № 8 (група приміщень № 173) під житлову квартиру АДРЕСА_1 », замовник - ОСОБА_2 (с.с. 17-20 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. від 26 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц, виданого 02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за договором факторингу (с.с. 171 т. 1).

19 серпня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А. М. виніс постанову про опис та арешт майна ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_1 , яка була передана на реалізацію на електронних торгах (с.с. 140-141 т. 1).

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 30 листопада 2020 року № 516882 переможцем електронних торгів є ОСОБА_3 , якій 16 січня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. видав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та цього ж дня за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (с.с.90-92 т.2).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у справі № 755/7046/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Державного підприємства «Сетам», за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М., АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про визнання недійсними та скасування електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрації прав та обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності задоволено повністю.

Визнано електронні прилюдні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопад 2020 року недійсними та скасовано.

Визнано протокол № 516882 проведення електронних торгів від 16 грудня 2020 року із реалізації арештованого майна за лотом № 540691 недійсним та скасовано.

Визнано акт про проведені електронні торги приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. від 05 січня 2021 року недійсним та скасовано.

Визнано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане

приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. 16 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , недійсним та скасовано.

Визнано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. від 16 січня 2021 року № 56182206 про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасовано.

Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16 січня 2021 року № 40146484 про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (с.с.155-162 т. 2).

Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року залишено без змін. Поновлено дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року (с.с.199-215 т.2).

16 вересня 2022 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (с.с.168 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя сторін, що встановлено судовими рішеннями у справі №755/7046/21 та не спростовано при розгляді даної справи про поділ майна подружжя, тому квартира належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту її придбання. Матеріали справи не містять доказів, що договір факторингу та/або договір поруки були укладені ТОВ «Прет-А-Паті» та ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, або що отримані за договором факторингу кошти були використані в інтересах сім`ї, в тому числі й на придбання спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та наданим доказам, а також ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка

є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він цим нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною першою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Водночас стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (частина друга статті 73 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй

сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірне нерухоме майно - чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 - придбано позивачкою ОСОБА_1 у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , то відповідно до вимог статей 60, 70 СК України наявні законні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину такого майна.

Заперечуючи проти позовних вимоги, треті особи у справі приватний виконавець Телявський А.М. та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» посилалися на те, що як кредитний договір, так і договір поруки укладено в інтересах сім`ї, а тому стягнення може бути накладено на усе спірне майно.

Оцінюючи зазначені доводи третіх осіб у справі, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

За обставинами даної справи встановлено, що між АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та чоловіком позивачки ОСОБА_2 укладено не кредитний договір, а договір поруки, за умовами якого останній лише поручився за належне виконання ТОВ «Прет-А-Паті» зобов`язань за кредитним договором. За договором поруки ОСОБА_2 грошові кошти не отримував, відповідно і не використовував їх в інтересах сім`ї, отже, позивачка не повинна відповідати своїм майном за зобов`язанням ОСОБА_2 .

При цьому, як вбачається з рішення Господарського суду м. Києва від 28 травня

2015 року у справі № 910/7973/15, кошти у розмірі 3 782 000грн за кредитним договором від 25 червня 2014 року отримало ТОВ «Прет-А-Паті», а не ОСОБА_2 , і цим рішенням заборгованість за кредитним договором була стягнута з позичальника на користь кредитора.

Отже, матеріали справи не містять доказів, що договір поруки укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї або отримані за кредитним договором кошти були використані в інтересах сім`ї, а тому позивачка не повинна відповідати належною їй часткою у спірному майні за боргами ОСОБА_2 .

За встановленими у справі обставинами спірна квартира арештована з метою погашення боргу ОСОБА_2 , як поручителя за зобов`язанням юридичної особи, отже, відсутні підстави для висновку, що цей борг виник на підставі договору, укладеного в інтересах сім`ї, і дружина несе відповідальність за його виконання.

До аналогічних висновків дійшли суди під час розгляду справи № 755/7046/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Державного підприємства «Сетам», за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М., АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про визнання недійсними та скасування електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрації прав та обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Доводи апеляційної скарги приватного виконавця Телявського А.М. про те, що ТОВ «Прет-А-Паті» здійснювало господарську діяльність з метою одержання прибутку для подальшого його використання сім`єю ОСОБА_5 , є необґрунтованими, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що отримані за кредитним договором кошти були використані в інтересах сім`ї, в тому числі й на придбання спірної квартири.

Посилання АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» в апеляційній скарзі на те, що статутний капітал ТОВ «Прет-А-Паті», його майно та дивіденди, отриманні ОСОБА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому що корпоративні права набуті останнім у шлюбі, не спростовують висновків суду, оскільки майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, переходить у власність товариства і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а позивачка не є співвласником ТОВ «Прет-А-Паті».

Доводи апеляційних скарг приватного виконавця Телявського А.М. та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про те, що подружжя ОСОБА_5 діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника, є необґрунтованими, оскільки накладення арешту на спірне нерухоме майно, частка якого належить ОСОБА_1 , без її участі у виконавчому провадженні, в рахунок погашення заборгованості, яка не виникла за спільними зобов`язаннями подружжя, порушує право дружини, як співвласника цього майна, на вільне володіння, користування і розпорядження ним, що є неприпустимим.

Позивачка звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав, саме як співвласника квартири, оскільки накладенням арешту на її майно безумовно порушуються її права, як співвласника квартири.

При цьому, в даному випадку не можна розцінювати звернення позивачки з позовом до суду, як дії спрямовані на ухилення від виконання боргових зобов`язань та судового рішення, оскільки в цьому випадку захистити своє право власності на частку квартири у інший спосіб, аніж звернення до суду з позовом, не є можливим.

При розгляді справи № 755/7046/21 судами було констатовано порушення права позивачки, як співвласника квартири, реалізацією всієї квартири на електронних торгах, що й було підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Посилання АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19, від 27 жовтня 2021 року у справі № 522/2736/16, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд виходив з конкретних обставин справи, а саме: договір поруки не був укладений чоловіком позивачки в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для висновку, що у подружжя виникли спільні боргові зобов`язання, з метою виконання яких було накладено арешт на спірну квартиру.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича - адвоката Коваля Ростислава Олександровича та Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк»залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук