ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4802/24 Справа № 211/8030/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що з 03.06.2002 року позивач працював на різних посадах в АТ «Українська залізниця» та 07.06.2023 року був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, відповідно до Наказу від 07.06.2023 року №102/ОС. Однак, в день звільнення відповідач не повідомив його про розмір нарахованих та виплачених сум.

05.12.2023 йому стало відомо про порушення його трудового права з Довідки відповідача №252/1013 від 05.12.2023, а саме про невиплату в день його звільнення всіх належних йому сум одноразової допомоги у розмірі 4 середньомісячних заробітків (посадових окладів), встановленому Колективним договором, що у сумі складає 54 820,88 грн. Але в день звільнення відповідач не провів повний розрахунок та по цей час компенсацію за час затримки повного розрахунку не виплатив.

Відповідач відповідно до протоколу №Ц-85/44 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 ухвалив: здійснити нарахування та виплату працівникам «АТ Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року (включно), одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління віл 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т). (Копія витягу протоколу у додатку №8)

Відповідач не провів у день звільнення з ним повного розрахунку, не виплатив заробітну плату - одноразову грошову допомогу 4 середньомісячних заробітків (посадових окладів), встановлену Колективним договором, що у сумі складає 54 820,88 грн. Щодо самого розміру заборгованості між ними спір відсутній.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 08.06.2023 по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 618,24 гривень середнього заробітку, а також судові витрати по справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2023 року по 08.12.2023 (включно) в сумі 20 000 (двадцять тисяч ) гривень 00 копійок та у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», будучи незгодним з ухваленим судовий рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого без належного дослідження обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права з порушенням норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги.

При цьому, скаржник зазначає, що судом не враховано доводи відповідача з приводу призупинення виплат, передбачених Колективним договором, а навпаки зроблено висновки, якими суд фактично скасував дію ст.11 Закону України «Про трудові відносини під час воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ (далі Закон №2136). Вказує, що судом проігноровано факт, що спірні відносини виникли майже через рік у червні 2023 року з моменту вступу Закону №2136 в дію. Зазначає, що судом проігноровано факт введення на всій території України воєнного стану. Суд необґрунтовано відмовив у закритті провадження у справі за відсутністю предмету спору. Також відповідач вказує на те, що середній розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відповідач посилається на те, що в умовах дії воєнного стану підприємство відповідача для збалансування доходів та витрат змушено було переходити до жорсткого регулювання всіх видів ресурсів, у тому числі витрат на персонал шляхом введення режиму простою працівників, обмеження таких виплат як матеріальна допомога, одноразові заохочення та інші компенсаційні виплати.

Також сторона відповідача вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у позові з підстав спливу позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 по 07 червня 2023 року знаходився у трудових відносинах з АТ "Українська залізниця", працюючи на посаді токаря колісного цеху структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Наказом (розпорядження) начальника СП «Вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» №102/ОС від 07 червня 2023 року, позивача було звільнено із займаної посади за ст.38 КЗпП України, у зв`язку з отриманням права виходу на пенсію за віком.

Відповідач відповідно до протоколу №Ц-85/44 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 ухвалив: здійснити нарахування та виплату працівникам «АТ Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року (включно), одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т). (Копія витягу протоколу у додатку №8).

Відповідач не провів у день звільнення повного розрахунку зі звільненим працівником (позивачем) не виплатив заробітну плату одноразову грошову допомогу - 4 середньомісячних заробітків (посадових окладів), встановленому Колективним договором, що у сумі складає 54 820,88 грн. Про вказане свідчить копія довідки Структурного підрозділу «Служба вагонного господарства «Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 05.12.2023 року №37. Між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо самого розміру заборгованості заробітної плати.

Судом встановлено, що період не сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08.06.2023 по 08.12.2023 становить 184 календарних дні.

Відповідно до довідки про нараховану та фактично виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , заробітна плата останнього за два місяці, які передували призупиненню дії трудових відносин, становить 26 584,45 грн. та становить 61 календарних днів та відповідно 43 робочі дні.

Враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 618,24 грн.

Розмір середнього заробітку складає за період з 08 червня 2023 року по 08 грудня 2023 року, складає 618,24 грн. середньодення заробітна плата х 132 робочих дні (при п`яти денному робочому тижні) = 81 607,68 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів).

Суд першої інстанції,ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі встановлених обставин справи, виходив з того, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції врахував очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, у зв`язку з чим дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в судовому рішенні, які є належним чином обґрунтованими з посианням на норми матеріального права, як і погоджується з визначеною судом до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на таке.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок по належних йому виплатах.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться власником або уповноваженим ним органом в день звільнення. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 щодо розмежування спорів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням працівника та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: мають різну правову природу. Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах, а середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати). Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №362/7105/15-цта постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17,від 30 жовтня 2018 року у справі №826/12721/17.

Постанова Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця).

Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 лютого 2019 року у справі №225/4384/-ц (всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день винесення судом рішення, однак з даною вимогою суд першої інстанції погодитись не міг.

Частиною першою ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, відповідно до змін, внесених у ст.117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, середній заробіток має бути стягнутий не більше як за шість місяців затримки розрахунку за умови відсутності спору про розмір заборгованості.

Оскільки, як встановлено судом між сторонами відсутній спор щодо самого розміру заборгованості заробітної плати, тому, оскільки позивача було звільнено 07.06.2023, тобто вже після набрання чинності нових змін, період, за який може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить з 08.06.2023 по 08.12.2023 не більше 6 місяців.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18.

Згідно роз`яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції навів власний розрахунок розміру середнього заробітку позивача за період з 08 червня 2023 року по 08 грудня 2023 року, який складає 81 607,68 грн. (618,24 грн. середньодення заробітна плата х 132 робочих дні), при цьому, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, зменшив розмір середнього заробітку до 20 000 грн. належним чином, обґрунтувавши, визначений судом до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Доводи відповідача АТ «Українська залізниця» про пропуск позивачем строків позовної давності, колегія суддів їх відхиляє, з огляду на те, що Довідкою №252/1013 від 05 грудня 2023 року, яка видана роботодавцем ОСОБА_1 встановлено, що виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію будуть нараховані та виплачені згідно графіка, тобто позивач, отримавши зазначену довіку та звернувшись до суду з позовом 14 грудня 2023 року, тримісячний строк звернення не пропустив.

З урахуванням наведенного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст.375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: