КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8757/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Печерського районного суду Києва від 15 січня 2024 року (суддя Бусик О.Л.) в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Національний банк України, Державна податкова служба України про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

у листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт, що він з 1 січня 2023 року втратив статус резидента України та набув статус громадянина України - нерезидента.

Мотивуючи свою заяву, ОСОБА_1 зазначав, що з 2022 року разом із сім`єю проживає у Великій Британії, 7 квітня 2022 року він отримав посвідку на проживання у Великій Британії № НОМЕР_1 , яка дозволяє працевлаштування. 22 квітня 2022 року він був призначений директором компанії IntermedInnovationsLimited, номер компанії 07575126, Великобританія (адреса: 7/11 MinervaRoad, ParkRoyal, London, England, NW10 6HJ), також з 4 серпня 2020 року він є директором компанії Riley & TailorLimited, номер компанії 12791133, Великобританія (адреса: 1 Stannington Place, Pontelend, NewcastleUponTyne, UnitedKigdom, NE10 9QF). Також він отримав обов`язковий медичний поліс (страхування життя) страхової компанії AIG P5 від 19 травня 2022 року, терміном дії 25 років. 30 листопада 2022 року він отримав водійське посвідчення Великобританії НОМЕР_2 . Крім того, 22 травня 2023 року його дружина ОСОБА_2 отримала посвідку на проживання у Великій Британії № НОМЕР_3 , а їх спільна дитина ОСОБА_3 відвідує середню школу Понтеленд, має успіхи у навчанні та відмінні відгуки від вчителів.

Заявник зазначав, що 3 серпня 2022 року вони з дружиною придбали у компанії DoonDevelopmentLimitedнерухомість за адресою: АДРЕСА_1(CRN01581132). За вказаною адресою йому присвоєно особистий рахунок на сплату послуг з постачання природного газу та електроенергії, а він у свою чергу систематично здійснює оплату за спожиті комунальні послуги.

Заявник стверджував, що оскільки він з 7 квітня 2022 року офіційно проживає на території Великобританії, працевлаштований, отримує заробітну плату, має власну нерухомість та має центр своїх життєвих інтересів саме у Великобританії, то він відповідає критеріям громадянина України - нерезидента, проте не може самостійно

підтвердити та встановити цей факт, оскільки чинне законодавство України не передбачає процедуру його встановлення.

Заявник, посилаючись на лист Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 91-35134/18/23-Вих від 26 липня 2023 року, згідно якого протягом 2022 року він перебував в Україні лише 39 днів, а у 2023 році взагалі не перетинав державний кордон України, зазначав, що набув статус громадянина України - нерезидента, оскільки він відповідає критеріям, визначеним п. п. «в» п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України та Конвенції між урядом України та урядом Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на дохід і на приріст вартості майна.

Заявник зазначав, що встановлення факту втрати ним статусу резидента України та набуття статусу громадянина України - нерезидента прямо впливає на його обов`язки щодо сплати податків і зборів з доходів, отриманих в Україні, так і на обов`язки фіскальних органів щодо визначення, нарахування і контролю сплати таких податків і зборів, а також на права та обов`язки уповноваженого органу, який здійснює функції банківського та валютного нагляду.

Заявник посилався на те, що 28 квітня 2023 року набрав чинності Закон України від 20 березня 2023 року № 2970-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо імплементації міжнародного стандарту автоматичного обміну інформацією про фінансові рахунки», відповідно до якого статтю 14 Податкового кодексу України доповнено пунктом 14.1.10- 1 та введено поняття «Багатостороння угода CRS» - багатостороння угода компетентних органів про автоматичний обмін інформацією про фінансові рахунки (Multilateral Competent AuthorityAgreementonAutomaticExchangeofFinancialAccountInformation(MCAACRS), укладена відповідно до статті 6 Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах. Багатостороння угода CRSпередбачає щорічний автоматичний обмін інформацією про фінансові рахунки для податкових цілей між державами - учасницями угоди. У ході такого обміну, підзвітні фінансові установи (наприклад банки, страхові компанії, кредитні спілки, тощо) мають збирати та повідомляти інформацію до компетентних органів своїх юрисдикцій по рахунках фізичних осіб, організацій, які є резидентами юрисдикцій - учасниць Багатосторонньої угоди («підзвітна особа»). Як правило, до таких компетентних органів відносяться податкові органи відповідної юрисдикції. Тобто, автоматичний обмін інформацією за багатосторонньою угодою CRSнаправлений на відкриття банківських рахунків резидентів України за межами України, з метою подальшого нарахування податкових зобов`язань.

Також заявник вказував, що у той же час, якщо громадянин України, який є резидентом України для податкових цілей, веде свою діяльність, у тому числі на території іншої держави, його дані по рахунку будуть відкриті в рамках угоди CRS, що матиме вплив на резидентів України, які мають відкриті рахунки в банках за межами України (або в окремих випадках їхні іноземні компанії мають такі рахунки). У такому разі, закордонні фінансові установи, за певних умов, будуть передавати інформацію по цих рахунках у їхніх країнах до свого компетентного органу, а той, у свою чергу, до податкових органів України. Законодавством передбачено, що першим звітними періодом, за яким Україна передасть фінансову інформацію в рамках CRS, буде період, що розпочнеться 1 липня 2023 року та завершиться 31 грудня 2023 року.

Заявник вважав, що оскільки він має посвідку на проживання на території Великої Британії, працевлаштований, отримує заробітну плату, із якої сплачує податки на території Великої Британії, а також має банківські рахунки у Великій Британії, перебування його в статусі резидента України, за умови відповідності критеріям громадянина України - нерезидента, вже призвело до розкриття його банківської

таємниці, і в подальшому, може призвести до подвійного оподаткування його доходів, що є порушенням норм Податкового кодексу України та міжнародних договорів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року заяву задоволено, встановлено факт, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , з 1 січня 2023 року втратив статус резидента України та набув статус громадянина України - нерезидента.

У поданій апеляційній скарзі представник Національного банку України - Булгаков С.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким залишити заяву ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник НБУ вважає, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 нерезидентом, необґрунтовано застосував до валютного законодавства поняття та підходи податкового законодавства, оскільки при визначенні резидентності особи для цілей дотримання валютного законодавства слід керуватися вимогами Закону України «Про валюту і валютні операції» та Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 2 січня 2019 року № 2, згідно яких нерезиденти - фізичні особи - це фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України (реєстрацію), у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Також представник НБУ зазначає, що порядок оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, визначений Порядком провадження в закордонних дипломатичних установах України за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, затвердженим наказом Міністерства закордонних справ України від 22 грудня 2017 року № 573 та Порядком провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ від 16 серпня 2016 року № 816, і його не варто ототожнювати з процесом оформлення дозвільних документів, які дають право на проживання/працевлаштування/навчання за межами України.

Представник НБУ посилається на те, що підтвердженням оформлення документів про залишення на постійне проживання за кордоном, відповідно до законодавства України, є штамп у паспорті громадянина України для виїзду за кордон «Постійне проживання в (назва країни)», який проставляється закордонною дипломатичною установою України (посольством/консульством), або штамп «Оформлено виїзд на постійне проживання в (назва країни)», який проставляється органами Державної міграційної служби України, тому визначення ОСОБА_1 нерезидентом у розумінні валютного законодавства України є неправомірним, а проведення його операцій банками на території України має відбуватися у порядку, визначеному валютним законодавством, як для фізичної особи - резидента України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Гамрецький Є.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підтвердження статусу резидента України здійснюється у порядку, передбаченому наказом ДПА України № 173 від 12 квітня 2002 року «Про підтвердження статусу податкового резидента України», у той же час законодавство України не передбачає існування аналогічної юридичної процедури для підтвердження факту втрати громадянином України статусу резидента України та набуття ним статусу нерезидента.

Представник заявника вважає, що встановлення факту втрати статусу резидента України та набуття статусу нерезидента має здійснюватися у відповідності до ст. 4

Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії, якою визначено, що фізична особа вважається резидентом Договірної Держави, де вона має у своєму розпорядженні постійне житло; якщо вона має у своєму розпорядженні постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має найбільш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів).

Представник заявника стверджує, що останній разом із своєю сім`єю постійно проживає на території Великої Британії, має посвідку на проживання, офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, має власну нерухомість, тобто має центр життєвих інтересів та реалізує конституційні права на території Великої Британії, отже з урахуванням положень Конвенції, ОСОБА_1 є громадянином України - нерезидентом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників НБУ - ОСОБА_4 , Державної податкової служби України - Бонки Р.М., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Гамрецького Є.О., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2022 року разом із сім`єю проживає у Великій Британії.

7 квітня 2022 року ОСОБА_1 отримав посвідку на проживання у Великій Британії № НОМЕР_1 , яка дозволяє працевлаштування(т.1 с.с. 18-21).

22 квітня 2022 року ОСОБА_1 призначений директором компанії INTERMED INNOVATIONS LIMITED, номер компанії 07575126, Великобританія, адреса: 7/11 Minerva Road, Park Royal, London, England, NW10 6HJ.

Також ОСОБА_1 є директором компанії RILEY & TAILOR LIMITED (номер компанії12791133), Великобританія, адреса: 1 Stannington Place, Ponteland, Newcastle Upon Tyne, United Kingdom, NE20 9QF з 04 серпня 2020 року.

У Великій Британії ОСОБА_1 отримав обов`язковий медичний поліс (страхування життя) страхової компанії AIG P5 від 19 травня 2022 року терміном дії 25 років (т.1 с.с. 50-52).

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 отримав водійське посвідчення НОМЕР_5 (т.1 с.с. 22-25).

22 травня 2023 року дружина заявника ОСОБА_5 отримала посвідку на проживання у Великій Британії № НОМЕР_3 , а їх спільна дитина ОСОБА_6 відвідує середню школу Понтеленд (т.1 с.с. 27-34).

3 серпня 2022 року подружжя ОСОБА_7 придбало у компанії Doon Developmens Limited нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 (CRN01581132), що підтверджуються листом № S8644.1.20LW вiд 11 серпня 2023 року компанії, яка супроводжувала укладення угоди з придбання нерухомості - юридична компанія Iain Nicholson & Co (т.1 с.с. 35-37).

На придбану нерухомість заявнику присвоєний компанією Британський газ номер особового рахунку НОМЕР_6 . Також присвоєно рахунок для постачання електроенергії. ОСОБА_1 систематично сплачує за комунальні послуги власної нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 с.с. 38-49).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того,що Податковим кодексом України та будь-яким нормативно-правовим актом не передбачено спеціального порядку для підтвердження факту наявності у відповідної особи статусу громадянина України - нерезидента. З урахуванням наданих заявником доказів в обґрунтування своїх доводів, а саме те, що ОСОБА_1 із сім`єю постійно проживає на території Великої Британії, має посвідку на проживання, офіційно працевлаштований, отримує заробітну

плату, має власну нерухомість, реалізує конституційні права на території Великої Британії, суд дійшов висновку, що з метою не порушення прав та інтересів особи в частині подвійного оподаткування заява підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції за таких підстав.

У цій справі заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту втрати статусу громадянина України - резидента та набуття статусу громадянина України -нерезидента.

Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений у главах 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які може встановлювати суд, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав фізичних осіб.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, відповідно від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати

мету його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Зі змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається, що заявник прагне встановити у суді факти втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента для уникнення в майбутньому ймовірного порушення, невизнання чи оспорення його прав, зокрема у випадках подвійного оподаткування доходів заявника, отриманих й оподаткованих у Великій Британії, а також розкриття його банківської таємниці в рамках угоди CRS.

Доводів про те, що заінтересовані особи порушують, не визнають чи оспорюють права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, ОСОБА_1 не зазначено.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 недопустимим є ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза його межами передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Крім того 23 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 536/1039/17 за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту втрати заявником статусу громадянина України резидента і набуття статусу громадянина України нерезидента, у якій вказала, «що заявник не обґрунтовував, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоби суд встановив факти втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента. З огляду на зміст заяви про встановлення факту заявник прагнув установити у суді цей факт для уникнення в майбутньому ймовірного порушення, невизнання чи оспорення його прав, зокрема, у випадках подвійного оподаткування доходів заявника, отриманих й оподаткованих у Республіці Болгарії, а також ввезення на територію України транспортного засобу особистого користування, зареєстрованого у Республіці Болгарії, на строк, що перевищує 60 днів протягом одного року. Жодних доводів про те, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами

ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, у зазначеній заяві, як і в касаційній скарзі, немає. Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки вимога про встановлення таких фактів не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Указані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ щодо оподаткування доходів заявника чи порушення ним митних правил, а не в окремому чи позовному провадженні за правилами цивільного судочинства».

Так само і у цій справі правова мета звернення заявника до суду з такою вимогою полягає у наданні йому певного правового статусу, який має значення виключно у публічно-правових відносинах, що виключає можливість вирішення такого питання судом у порядку цивільного судочинства.

Із урахуванням наведеного, вимога про встановлення фактів втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ щодо оподаткування доходів заявника, а не в окремому чи позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.

Наведене узгоджується із правовими висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17, та Верховним Судом у справах № 127/20176/16, № 761/6935/24.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК Українивстановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За установлених у цій справі обставин факт втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента не може бути встановлений в порядку цивільного судочинства, у зв`язку із чим провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає закриттю.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у цій справі.

Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З огляду на висновки, зроблені у цій справі за результатами апеляційного перегляду, сплачений НБУ судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 805,20грн підлягає компенсації за рахунок заявника.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду Києва від 15 січня 2024 року скасувати, провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Національний банк України, Державна податкова служба України про встановлення

факту, що має юридичне значення, закрити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Національного банку України сплачений судовий збір у сумі 805грн 20коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук