Справа № 203/2836/22
Провадження № 2/0203/92/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сядро Г.Г.,

за участі:

представника позивача Стрєльнікова Є.А.,

представника відповідача-2 Проценка В.М.,

відповідача-5 ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод», Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08.08.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник позивача ОСОБА_2 адвокат Стрєльніков Євген Анатолійович з позовом до Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» (далі АТ «ДМЗ», відповідач-1), Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (далі КП «Жилсервіс-5» ДМР, відповідач-2), ОСОБА_3 (далі відповідач-3), ОСОБА_4 (далі відповідач-4), ОСОБА_1 (далі відповідач-5), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (далі Департамент), в якому позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_2 право проживання в житловому приміщенні АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним ордер №1 від 18.05.2020 року, виданий Акціонерним товариством «Дніпровський машинобудівний завод» на ім`я ОСОБА_3 на право вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в кімнату АДРЕСА_2 ;

- усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 на право вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з житлового приміщення АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_2 в зазначене житлове приміщення;

- стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 відшкодування завданої незаконними діями моральної шкоди в розмірі 164531,00 грн.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач отримав від ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» спеціальний ордер №109 від 26.02.2014 на вселення в кімнату АДРЕСА_2 . На підставі заяви позивача від 09.07.2014 року до КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, якому з 27.03.2014 гуртожиток передано на баланс для житлово-комунального обслуговування, йому було відкрито особовий рахунок для сплати за житлово-комунальні послуги №3-580212, нарахована плата з 01.03.2014 року. Позивач розпочав ремонтні роботи задля приведення наданого житлового приміщення в придатний для експлуатації стан, змінив вікна, відновив електропостачання із встановленням індивідуального обліку споживання, розпочав газифікацію, здійснив інші суттєві невід`ємні поліпшення.

Розпорядженням міського голови від 19.02.2016 року №71-р «Про перейменування топонімів м. Дніпропетровська», проспект Кірова було перейменовано на проспект Олександра Поля, а постановою Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1375-VIII «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області», місто Дніпропетровськ Дніпропетровської області було перейменовано на місто Дніпро.

Позивач зазначив, що 10.06.2020 поза його волею і без будь-якої законної підстави, в тому числі судових рішень, він був виселений із займаного ним житла, позбавлений доступу до житла та речей, що перебували в ньому, а в це житло були вселені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яких вже було зареєстровано за вищевказаною адресою.

Зокрема, 10.06.2020 року о 10:00 годині на адресу: м. Дніпро, пр. Олександра Поля, №80Б, директор КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради Сорокіна І.В. направила працівників підприємства, а саме: заступника директора Тарасенко І.С., заступника директора Шевцова А.В., коменданта (майстра) Головко Н.М., бухгалтера Негоду Ю.Ю., сантехніка-зварювальника ОСОБА_5 , електрика ОСОБА_6 та адвоката Проценка В.М., який одночасно здійснював функції представника АТ «Дніпровський машинобудівний завод». Вказані працівники за допомогою особового складу КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради та викликаного екіпажа поліції, перебуваючи на сходовій клітині з південної сторони біля входу до ІІ поверху гуртожитку по пр. Олександра Поля, буд. №80Б, у м. Дніпрі, надали розпорядження зварювальнику ОСОБА_5 та електрику ОСОБА_6 зламати вхідні двері в загальний коридор ІІ поверху гуртожитку та вхідні двері безпосередньо в кімнату АДРЕСА_1 , що використовувалась позивачем у якості житла, та в якій він на той час особисто перебував. Вони проникли до житла, примусили позивача поза його волею звільнити житло та встановили заздалегідь придбані нові металеві двері, позбавивши позивача доступу до житлового приміщення та речей.

Підставою для здійснення зазначених дій став ордер №1 від 18.05.2020, виданий АТ «Дніпровський машинобудівний завод» на ім`я ОСОБА_3 щодо її вселення, а також вселення ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в кімнату АДРЕСА_2 , тобто в житло, яке займав позивач на підставі ордеру №109 від 26.02.2014 року.

Позивач стверджує, що його виселення із спірного житла було незаконним, та поновлення порушеного права або відновлення становища, яке існувало до порушення, можливо шляхом усунення йому перешкод в користуванні житловим приміщенням №212 в гуртожитку АДРЕСА_3 , шляхом виселення з нього відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та вселення позивача.

Також позивач вказав, що діями відповідача-2 КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевному болю та стражданнях, які привнесли в його життя істотні вимушені зміни, пов`язані з пошуком іншого житла. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у розмірі 164531,00 грн.

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом та стягнення моральної шкоди.

02.02.2023 року засобами електронного зв`язку представник відповідача-2 КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову представник відповідача-2 зазначив, що листом №73 від 02.02.2018 року КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради звернулось до ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» та отримало відповідь про те, що в період з 25.12.2013 року по 20.05.2014 року ордер ОСОБА_2 не видавався. Крім того, на запит за вих. №1177 від 11.04.2019 року до АТ «Дніпровський машинобудівний завод» відповідачем-2 була отримана відповідь №92/27 від 17.04.2019 року, в якій вказано, що із запитуваного списку щодо видачі ордерів інформація відсутня. На запит від 07.08.2020 року до АТ «Дніпровський машинобудівний завод» була отримана відповідь від 14.08.2020 року №92-87, де чітко зазначено, що, зокрема, ОСОБА_2 не працював і на теперішній час не працює в АТ «Дніпровський машинобудівний завод». При цьому ордер для проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , йому не видавався. Тобто, наданий позивачем до суду спеціальний ордер №109 від 26.02.2014 року на вселення в кімнату АДРЕСА_2 в Дніпропетровську, за твердженнями відповідача-2, є фіктивним, недійсним та носить ознаки підробленого документу.

Також відповідач-2 вказав, що кімнату № НОМЕР_1 без будь-яких законних підстав самоправно намагався захопити ОСОБА_2 , хоча жодного дня в ній не мешкав, що він там робив ні власнику ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод», ні балансоутримувачу КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради невідомо, так як саме представником позивача ОСОБА_7 були встановлені замки на вхідні двері, доступу до другого поверху гуртожитку балансоутримувач не мав.

ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» відповідно до ордеру №1 від 18.05.2020 року, виданого за спеціальним рішенням дирекції та профспілкового комітету за співробітництва з балансоутримувачем, 10.06.2020 року вселив у кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Тобто, ніякого виселення позивача не відбулось та й не могло бути, бо кімната була вільною, нікому не надавалась, у користуванні ні в кого не перебувала.

Відповідно до інформації КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, існує особовий рахунок № НОМЕР_3 на кімнату АДРЕСА_5 , який відкритий 01.09.2012 року на одну людину ОСОБА_2 . Позивач там мешкає до сьогоднішнього дня, тобто житлом забезпечений. Законодавством України не визначено надання додаткового житла мешканцям, які ним забезпечені. Позивач на обліку в ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» в 2014 році не перебував та рішення про надання житлової площі від правління заводу або від органу місцевого самоврядування немає, робітником АТ «ДМЗ» він ніколи не був. ОСОБА_2 на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в органі місцевого самоврядування у період 2014 2018 років не перебував та не міг перебувати, бо він є зареєстрованим, проживає у кімнаті АДРЕСА_6 , тобто поліпшення житлових умов не потребує.

З огляду на викладене вище, представник відповідача стверджує, що будь-якого права у встановленому законом порядку позивач на користування та проживання в кімнаті АДРЕСА_1 не мав та не має. Тому, на його думку, відсутні підстави для задоволення позову та відшкодування моральної шкоди, оскільки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради жодним чином не порушило права позивача.

17.03.2023 року від відповідача-5 ОСОБА_8 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_8 зазначив, що АТ «ДМЗ» на підставі заяви ОСОБА_3 за спільним рішенням дирекції та профспілкового комітету товариства було видано ордер №1 від 18.05.2020 року на вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку № НОМЕР_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , який на праві власності належить АТ «Дніпровський машинобудівний завод». Вони були зареєстровані у житловому приміщенні 05.06.2020 року, а пізніше вселені в кімнату АДРЕСА_1 , на підставі вищезазначеного ордера у строки, визначені законодавством України, тобто протягом 30 днів. На підставі звернення відповідача-5, він був вселений у спірну кімнату, на вхідних дверях змінені замки.

Також відповідач-5 вважає твердження позивача щодо його виселення з кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку № НОМЕР_2 необґрунтованими, оскільки АТ «Дніпровський машинобудівний завод» не видавав ордер №109 від 26.02.2014 року на ім`я ОСОБА_2 . Позивач фактично не проживав у цій кімнаті, не вселявся до неї, та за вказаною адресою не зареєстрований, що встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/3082/18 та постановою Дніпровського апеляційного суду у цій же справі, провадження №22-ц/803/6438/19. При цьому рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року було встановлено, що позивач з 26.04.2010 року зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_7 , тобто він не мав жодної з підстав для отримання ордеру на іншу кімнату в гуртожитку.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

10.04.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, відповідно до якої представник позивача заперечує проти тверджень представника відповідача-2, викладених у відзиві на позов. Так, зокрема, він зазначає, що будь-яких рішень (вироків) суду на підтвердження фіктивності, недійсності або підроблення ордеру №109 від 26.02.2014 року представником відповідача-2 до відзиву не додано. Таким чином, доводи відповідача-2 є необґрунтованими, недоведеними.

18.07.2023 року представник відповідача-2 надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зокрема, зазначив, що викладені ним у відзиві факти доведені в судовому порядку у цивільній справі №203/3082/18. Судом чітко встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 26.04.2010 року є зареєстрованим в кімнаті АДРЕСА_7 , де на його ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3 . Як зазначив відповідач-2, 26.02.2014 року ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» йому було видано ордер №109 на зайняття кімнати №212 в гуртожитку по АДРЕСА_8 (на теперішній час АДРЕСА_9 , де на його ім`я позивачем було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 . До позовної заяви позивачем було надано корінець ордеру №109 від 26.02.2014 року, підписаний помічником голови правління-начальником ВСП та АО ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод». Підставою для надання площі в гуртожитку зазначено лист №137 від 13.02.2014 року. Поряд з цим, згідно з листом ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод», за період з 25.12.2013 року по 20.05.2015 року ордер на ім`я відповідача ОСОБА_2 не видавався, а лист №137 від 13.02.2014 року на підприємстві не реєструвався. Таким чином, наявний корінець до ордеру №109 від 26.02.2014 року суд не визнав належним та допустимим доказом видачі самого ордеру та факту надання відповідачу спірної кімнати в гуртожитку в користування у передбаченому законом порядку. З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 26.04.2010 року є зареєстрованим в кімнаті АДРЕСА_6 , де на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 . У спірну кімнату АДРЕСА_1 у передбаченому законом порядку, згідно з ордером, виданим на підставі рішення адміністрації власника гуртожитку, відповідач не вселявся, за вказаною адресою не зареєстрований та, як не заперечував останній, фактично не проживає.

Тому, за твердженнями представника відповідача-2, встановлені судом факти в цивільній справі №203/3082/18, вказують, що ОСОБА_2 не має правових підстав для проживання в спірній кімнаті та останню фактично не займає. Це підтверджено і судовим рішенням Дніпровського апеляційного суду. Отже, на думку відповідача-2, відсутній предмет спору стосовно визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом та стягнення моральної шкоди.

Інші відповідачі у встановлений судом строк відзиви на позовну заяву на адресу суду не надсилали.

Представник третьої особи у встановлений судом строк не подав до суду письмових пояснень по суті спору.

Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище.

Також представник позивача додав, що позивач отримав ордер для проживання у спірній кімнаті, розпочав там ремонт, процедуру газифікації, влаштував водопостачання, водовідведення, його зареєстрували за вказаною адресою. Проте відповідачі порушили право позивача на користування житловою кімнатою, оскільки на ім`я ОСОБА_3 був виданий ордер, та за допомогою працівників поліції його примусово виселили із спірної кімнати. При цьому представник позивача вказав, що площа у спірній кімнаті не дозволяє проживати у ній трьом особам, хоча у кімнату № НОМЕР_1 були вселені 3 особи відповідачі. Позивач працював в КП «Жилсервіс-5» ДМР, як і представник позивача, в юридичному відділі КП «Жилсервіс-5» ДМР. Закон не забороняє мати більше 1 (однієї) квартири та більше 1 (однієї) кімнати у гуртожитку для проживання.

Крім того, представник позивача пояснив, що позивач не працював на заводі АТ «ДМЗ», проте звертався до нього з клопотанням про надання кімнати у гуртожитку, що не заборонено законом. При цьому він зазначив, що є виписка з особового рахунку КП «Жилсервіс-5» ДМР, відповідач-2 отримував кошти за користування кімнатою. Проте відбулось незаконне виселення позивача та вселення відповідачів у спірну кімнату. За твердженнями представника позивача, свідок є зареєстрованим у спірному приміщенні, а лист АТ «ДМЗ» не має юридичної сили, натомість ордер може бути визнаний у судовому порядку недійсним.

Відповідно до положень ст. 109 Житлового кодексу України, виселення може бути або добровільним, або за рішенням суду, хоча позивача виселили в примусовому порядку та свавільно. Тому дії відповідачів є недобросовісними, відповідач-2 сховав ордер, виданий позивачу. Отже, є 2 ордери на проживання у спірній кімнаті, тобто той, що виданий позивачу, та відповідачу-3 ОСОБА_3 . Відповідач-1 не утримував спірне житлове приміщення, не сплачував за його опалення, натомість позивач сплачував за комунальні послуги. Тим самим незаконними діями відповідача-1 позивачу було завдано моральної шкоди.

Представник відповідача-2 КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Представник відповідача-2 зазначив, що виселення ОСОБА_2 зі спірної кімнати не відбулось, проте відбулось вселення родини ОСОБА_3 . За твердженнями представника відповідача-2, позивач не мав та не має права на проживання в кімнаті АДРЕСА_10 . Листом №73 від 02.02.2018 року АТ «ДМЗ» підтвердило, що у період з 25.12.2013 року по 20.05.2014 року ордер позивачу не видавався. У 2014 році ОСОБА_2 працював в юридичному відділі КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, мав доступ до печаток підприємства. Листами, що були долучені до матеріалів справи, підтверджено, зокрема, що у 2019 році було здійснене самоправне зайняття кімнати, а у 2020 році повідомлено, що оспорюваний ордер на проживання у кімнаті не видавався. Вселення у кімнату гуртожитку відбувається за командою ДМР після надання ордера. Команди ДМР бувають письмовими, а бувають усними. Проте у спірному випадку ДМР не мала відношення до вселення відповідачів, бо власником гуртожитку є АТ «ДМЗ». Директор підприємства усно прохав КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про допомогу у вселенні родини працівника. Якщо ключів від вхідної двері немає, то ламають двері та заходять до кімнати. Відповідачі дотримались порядку вселення та були зареєстровані у спірній кімнаті КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. Натомість до органів досудового розслідування із заявами про незаконне виселення ніхто не звертався.

Також представник відповідача-2 вказав, що в іншій судовій справі вже було ухвалене рішення суду, яким встановлено, що ордер №109, наданий позивачем, не визнано судом доказом факту надання позивачу спірної кімнати у гуртожитку. Свідок, на якого вказує позивач, був зареєстрований у спірній кімнаті за 10 днів, а реєстрацію свідка здійснив сам позивач, як у судовому засіданні пояснив свідок. Позивач та свідок проживають наразі разом у житловому приміщенні по АДРЕСА_10 . Натомість 10.06.2020 року до спірної кімнати на законних підставах були вселені відповідачі та для них це є єдиними житлом. Оскільки ОСОБА_3 як працівник АТ «ДМЗ» стояла у черзі та рішенням профспілкового комітету було ухвалено видати їй ордер, що є законним способом отримати житло у гуртожитку. Проте позивач незаконно отримав ордер, на який посилається.

Відповідач-5 ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач-5 пояснив, що корінець ордеру №109 є неналежним та недопустимим доказом, позивачем не надано оригіналу ордера №109, та свідок надав показання про те, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_10 ніколи не проживав. Крім того, у вентиляції були знайдені печатки КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та є рішення суду, яким встановлено, що кімната №212 у користування позивачу не надавалась, вселення позивача на підставі ордера №109 не відбулось. Як вказав відповідач-5, ордер дійсний протягом 30 (тридцяти) днів, а після цього він втрачає свою силу. Проте ордер №109 АТ «ДМЗ» не видавався позивачу, спірна кімната була вільною та вселення відповідачів було законним. Також відповідач-5 пояснив, що у кімнаті не було належних умов для проживання.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Казак С.Ю.) від 10 серпня 2022 року було заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод», Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права проживання в жилому приміщенні, визнання недійсним ордеру, усунення перешкод в користування жилим приміщенням шляхом виселення та вселення, стягнення моральної шкоди, та передано матеріали цивільної справи до канцелярії Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для виконання вимог ст. 33 ЦПК України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2022 року, цивільну справу №203/2836/22, провадження №2/0203/1103/2022, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М.

11 серпня 2022 року на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом був направлений запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який 28.09.2022 року надійшла інформація з Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо місця проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_11 , з 05.06.2020 року та по теперішній час.

Цивільний позов не відповідав вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, тому ухвалою суду від 29 вересня 2022 року був залишений без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку для усунення недоліків.

19 жовтня 2022 року у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.10.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 04.12.2023 року було задоволено заяву представника позивача про виклик свідка в цивільній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідка: ОСОБА_9 .

Ухвалою суду від 04.12.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 18.07.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів в цивільній справі.

У судове засідання 18.07.2024 року з`явились представник позивача, представник відповідача-2 КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та відповідач-5 ОСОБА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідачі не повідомили суду про причини неприбуття у судове засідання, а представник третьої особи подав до суду письмову заяву від 06.01.2023 року про розгляд справи за його відсутності, а також просив суд прийняти рішення відповідно до матеріалів справи та чинного законодавства України.

Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідачів та представника третьої особи.

Під час судового розгляду справи по суті спору суд заслухав вступне слово учасників справи та їх усні пояснення по суті спору, допитав свідка сторони позивача ОСОБА_9 , дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи.

18.07.2024 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до корінця ордера ПАТ «ДМЗ» №109 від 26.02.2024 року, складеного російською мовою, ОСОБА_2 була надана житлова площа у гуртожитку АДРЕСА_12 на період його роботи в даній організації. Гуртожиток знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 . Підстава для надання житлової площі у гуртожитку лист №137 від 13.02.2014 року, за підписом помічника голови правління ВСП та АО ПАТ «ДМЗ».

На підтвердження сплати за комунальні послуги та на підтвердження факту користування спірним житловим приміщенням позивач надав суду відомості у табличці по рахунку НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_11 , за період з липня 2014 року по травень 2020 року, з відображенням нарахувань за комунальні послуги, проведені оплати.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року у цивільній справі №203/3082/18 (головуючий суддя Казак С.Ю.) було відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа Дніпровська міська рада, про виселення з житлового приміщення.

За змістом вказаного вище рішення суду зазначено, що у ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 з 26.04.2010 року є зареєстрованим в кімнаті АДРЕСА_14 (на теперішній час АДРЕСА_10 , де на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 . Як зазначив відповідач, 26.02.2014 року ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» видало йому ордер №109 на зайняття кімнати №212 у гуртожитку по пр. Кірова, 80Б (на теперішній час АДРЕСА_9 , де на його ім`я позивачем було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 . До позовної заяви позивачем було долучено корінець ордеру №109 від 26.02.2014 року, підписаний помічником голови правління-начальником ВСП та АО ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод». Підставою для надання площі в гуртожитку зазначено лист №137 від 13.02.2014 року. Поряд з цим, згідно з листом ПАТ «Дніпровський машинобудівний завод» від 02.2018 року, за період з 25.12.2013 року по 20.05.2015 року ордер на ім`я відповідача ОСОБА_2 не видавався, а лист №137 від 13.02.2014 року на підприємстві не реєструвався. Таким чином, наявний корінець до ордеру №109 від 26.02.2014 року судом не визнається належним та допустимим доказом видачі самого ордеру та факту надання відповідачу спірної кімнати в гуртожитку в користування у передбаченому законом порядку.

З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 26.04.2010 року є зареєстрованим в кімнаті АДРЕСА_6 , де на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 . У спірну кімнату АДРЕСА_1 у передбаченому законом порядку (згідно з ордером, виданим на підставі рішення адміністрації власника гуртожитку), відповідач не вселявся, за вказаною адресою не зареєстрований та, як не заперечував останній, фактично не проживає. Крім того, факт непроживання відповідача в спірній кімнаті підтверджується наданим позивачем актом про непроживання від 12.06.2018 року. За вказаних обставин, оскільки відповідач не має правових підстав для проживання в спірній кімнаті та останню фактично не займає, суд дійшов висновку про відсутність факту порушення прав позивача та підстав для виселення відповідача.

КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради не погодилось із вказаним рішенням суду та оскаржувало його в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.11.2019 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року залишено без змін.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 19.11.2019 року у порядку, встановленому відповідними нормами Цивільного процесуального кодексу України, до суду касаційної інстанції не оскаржувалась.

За змістом постанови суду апеляційної інстанції, зокрема, вказано, що КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради не довело належними доказами, що саме відповідач зайняв спірне житлове приміщення самоправно, заселившись до нього без відповідних правових підстав. Крім того, позовна заява не містить позовної вимоги про визнання ордеру недійсним з визначених законодавством підстав.

Отже, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року у цивільній справі №203/3082/18 набрало законної сили станом на 19.11.2019 року.

Відповідно до оспорюваного ордеру №1 на житлову площу в гуртожитку від 18.05.2020 року, АТ «ДМЗ» було видано ордер ОСОБА_3 , яка працює в АТ «ДМЗ», на право зайняття особою з сім`єю з 2-х (двох) осіб, приміщення кімнат №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 у гуртожитку АДРЕСА_3 , площею 12,3 кв.м та 17,1 кв.м, відповідно. Ордер виданий на підставі спільного рішення Дирекції та Профспілкового комітету Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» від 14.05.2020 року; склад сім`ї: сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ордеру №1 на житлову площу в гуртожитку від 18.05.2020 року, АТ «ДМЗ» було видано ордер ОСОБА_3 , яка працює в АТ «ДМЗ», на право зайняття особою з сім`єю з 2-х (двох) осіб, кімнати АДРЕСА_2 , загальною площею 32,4 кв.м. Ордер виданий на підставі спільного рішення Дирекції та Профспілкового комітету від 18.05.2020 року; склад сім`ї: основний наймач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 30.07.2014 року ФОП ОСОБА_10 , щодо кімнати АДРЕСА_2 , КП «Жилсервіс-5» ДМР є замовником технічної інвентаризації, місцезнаходження: АДРЕСА_15 , .

Відповідно до спільного рішення Дирекції та Профспілкового комітету АТ «ДМЗ» від 18.05.2020 року за №02 «Про надання житлового приміщення», в дирекцію та профспілковий комітет надійшла заява від ОСОБА_3 щодо надання кімнати в гуртожитку АДРЕСА_3 ; вирішили: виділити кімнату № НОМЕР_1 , загальною площею 32,4 кв.м в гуртожитку АТ «ДМЗ» за адресою: АДРЕСА_4 , та видати ордер ОСОБА_3 на сім`ю у складі: основний наймач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до відповіді генерального директора АТ «Дніпровський машинобудівний завод» Висоцького Є.В. від 14.08.2020 за №92-87 «Щодо надання кімнат в гуртожитку по АДРЕСА_4 », ордери, зокрема, на вселення ОСОБА_2 (ордер №109 від 26.02.2014 р., кім. 212) в гуртожиток по АДРЕСА_4 , підприємством не видавались, спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету щодо видачі зазначених вище ордерів, не приймались. Вищезазначені особи не працювали і на теперішній час не працюють в АТ «Дніпровський машинобудівний завод».

Згідно з довідкою директора КП «Жилсервіс-5» ДМР ОСОБА_11 від 20.04.2023 року, на ім`я ОСОБА_2 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_16 , відкритий особистий рахунок № НОМЕР_3 , переданий у зв`язку з ліквідацією «Жилсервіс-3» у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.12.2012 року та дійсний на теперішній час; заборгованість станом на 01.04.2023 року складає 7532,25 грн.

Згідно з довідкою директора КП «Жилсервіс-5» ДМР ОСОБА_12 від 02.01.2024 року, склад родини ОСОБА_13 складає 3 (три) особи: основний наймач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_11 , гуртожиток з 05.06.2020 року.

Згідно з довідкою директора КП «Жилсервіс-5» ДМР ОСОБА_12 від 21.02.2024 року, на ім`я 3-х (трьох) осіб у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_11 , відкритий особистий рахунок № НОМЕР_7 , КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.06.2020 року та дійсний на теперішній час; заборгованість станом на 01.02.2024 року складає 3000,57 грн.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 надав показання, зокрема, про те, що він з позивачем ОСОБА_2 перебуває у дружніх відносинах, а інших учасників справи він не знає. Свідок пояснив, що він має статус внутрішньо переміщеної особи (ВПО) та фактично проживає як ВПО за адресою: АДРЕСА_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_17 . ОСОБА_2 допоміг свідку знайти роботу. Він навчався у центрі зайнятості та жив у кімнаті № НОМЕР_1 близько 4-х місяців, а довідку як ВПО отримав у 2019 році. Свідок пояснив, що ОСОБА_2 робив ремонт у кімнаті №212, у кімнаті була пральна машинка, а також особисті речі свідка, була вода. Проте у кімнаті не було санвузлу, тому митися він ходив до друзів. До кімнати №212 свідка вселив позивач ОСОБА_2 та сказав, що це його житло, він є власником. Свідок не був робітником АТ «ДМЗ» та не знав, куди його поселять як ВПО. Проте його зареєстрували у соціальній службі за цією адресою та позивач допомагав йому зареєструватися у кімнаті № НОМЕР_1 . Свідок також пояснив, що він не бачив документів про те, що позивач є власником, але він знає про це. Працівники поліції та муніципальної гвардії прибули до кімнати, просили його вийти та він вийшов.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом та стягнення моральної шкоди.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням викладених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року.

Повага до права людини на житло закріплена також уст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із положеннями статті 9 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до положень статті 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до положень частини 1 статті 31 ЖК УРСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин 1, 2 статті 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до положень статті 59 ЖК УРСР, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі Постанова №470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер дійсний протягом 30 днів.

Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Аналіз викладених вище норм вказує, що дійсність виданого ордеру презюмується законодавством, а тому він є дійсним, крім випадків, коли його недійсність встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. При цьому ордер дійсний протягом 30 днів та при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності.

Також відповідно до положень статей 127, 128, 129 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Згідно із частинами 2, 3 статті 132 ЖК УРСР. працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно з пунктами 3-6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року №498 (далі Примірне положення), жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах.

Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу.

Для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування.

Повнолітні члени сім`ї особи, які бажають вселитися в жиле приміщення разом з нею, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні.

Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.

У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, свідоцтва про народження), включених до ордера.

Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Відповідно до положень статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Аналіз викладеного вище вказує, що підставою для видачі ордеру на вселення в гуртожиток є рішення адміністрації підприємства. Гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Ордер на житлове приміщення з огляду на його видачу на зайняте житлове приміщення може бути визнаний недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на незаконних підставах. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-83цс15, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, береться судом до уваги.

Відповідно до положень статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень статті 117 ЖК УРСР, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року №500-VI, сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону.

Аналіз викладених вище норм вказує, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, та забороняється виселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору судовому порядку.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до положень, зокрема, статті 129 Конституції України, а також статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які визначають гарантії обов`язкового виконання судових рішень, Суд дійшов висновку, що преюдиційні обставини це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Верховний Суд узагальнив правовий висновок, відповідно до якого преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (постанова ВС від 2 листопада 2022 року у справі №140/6115/21, провадження №К/990/16227/22).

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до листа АТ «ДМЗ», позивачу ОСОБА_2 у період з 25.12.2013 року по 20.05.2015 року не видавався ордер №109 від 26.02.2014 року для проживання в гуртожитку АДРЕСА_18 , лист №137 від 13.02.2014 року у товаристві не реєструвався. АТ «ДМЗ» не приймались спільні рішення Дирекції та Профспілкового комітету щодо видачі зазначеного ордеру, ОСОБА_2 не працював та не працює в АТ «Дніпровський машинобудівний завод».

Натомість, як стверджує сторона позивача, з 2014 року позивач проживав у кімнаті АДРЕСА_2 , та посилається на корінець ордеру №109, виданого ПАТ «ДМЗ», понесені витрати на сплату за комунальні послуги. Водночас судом не було встановлено наявності належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного проживання позивача у спірній кімнаті АДРЕСА_10 за вказаною адресою, його вселення у кімнату на законних підставах, тобто використання ним ордера протягом 30 днів його дійсності, корінець якого міститься у справі, фактичного користування ним спірною кімнатою. Тим більше, як пояснила сторона відповідача, кімната рахувалась як вільна, тому в неї і було вселено ОСОБА_3 та її родину на підставі ордеру №1 від 18.05.2020 року як працівника АТ «ДМЗ», а під час вселення відповідачів та зміни замків у кімнаті позивач не проживав.

Суд відхиляє як неналежні та недопустимі докази, надані позивачем на підтвердження факту фактичного проживання позивача у спірній кімнаті, корінець ордера №109 від 26.02.2014 року та відомості у табличці по рахунку № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_11 , за період з липня 2014 року по травень 2020 року, з відображенням нарахувань за комунальні послуги, проведені оплати. Оскільки з відомостей, відображених в табличці, не встановлено, що саме позивачу як користувачу кімнатою № НОМЕР_1 були нараховані ці суми для сплати за спожиті комунальні послуги або саме позивачем внесені оплати за їх споживання, а ордер №109 позивачу не видавався, що встановлено і рішенням суду.

Також суд враховує і те, що показаннями свідка ОСОБА_9 доведений факт непроживання позивача у спірній кімнаті гуртожитку у 2019 році. Оскільки саме свідок як ВПО з 2019 року фактично проживав у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку № НОМЕР_2 за спірною адресою, був зареєстрований у ній, як він пояснив, з дозволу позивача, хоча належних умов для проживання у кімнаті не було.

Суд бере до уваги і преюдиційні факти, встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року, яке набрало законної сили станом на 19.11.2019 року, з урахуванням постанови Дніпровського апеляційного суду від 19.11.2019 року в цивільній справі №203/3082/18, відносно позивача ОСОБА_2 щодо його права користування спірною кімнатою № НОМЕР_1 .

Так, суд враховує встановлення вказаним рішенням суду фактів непроживання позивача за спірною адресою з посиланням на акт непроживання від 12.06.2018 року; невселення позивача у кімнату № НОМЕР_1 ; відсутності реєстрації позивача за спірною адресою; того, що з 26.04.2010 року ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за іншою адресою: АДРЕСА_19 . Крім того, корінець до ордеру №109 від 26.02.2014 року судом не визнаний належним та допустимим доказом видачі самого ордеру та факту надання ОСОБА_2 спірної кімнати в гуртожитку в користування у передбаченому законом порядку. Ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення суду, судове рішення набрало законної сили, у справі беруть участь ті самі особи та особа, стосовно якої встановлені ці обставини, тому такі факти є преюдиційними.

При цьому суд, розв`язуючи спір між сторонами, бере до уваги те, що ордер №1 від 18.05.2020 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 та її родини, є дійсним, у судовому порядку за позовом ОСОБА_3 недійсним не визнавався, та у суду відсутні підстави для ствердження факту видачі оспорюваного ордеру без законних на те правових підстав. Натомість у ході судового розгляду справи було встановлено самоправне зайняття позивачем спірного житлового приміщення, та на момент його виселення між сторонами не було будь-яких судових спорів щодо підстав вселення позивача у гуртожиток та/або підстав його фактичного проживання у гуртожитку. Оскільки рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2019 року у справі №203/3082/18 вже набрало законної сили станом на 19.11.2019 року.

Суд, встановивши, що позивач не має права на проживання у спірній кімнаті гуртожитку, з АТ «Дніпровський машинобудівний завод» в трудових стосунках не перебуває, має інше житло у гуртожитку, а відтак не може вважатися таким, що потребує забезпечення житлом у гуртожитку, самоправно займав кімнату №212 з 2014 року без законних на те підстав, дійшов висновку, що правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права проживання в кімнаті АДРЕСА_1 , немає.

З урахуванням викладеного, позивачем не надано належних та допустимих доказів, якими б підтверджувалася неправомірність спільного рішення Дирекції та Профспілкового комітету Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» від 18.05.2020 року №02 щодо видачі ордеру ОСОБА_3 , а матеріалами справи доведено, що підставою видачі вказаного ордеру стало законне право ОСОБА_3 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку АДРЕСА_20 .

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним ордеру та усунення позивачу перешкод у користуванні спірною кімнатою слід відмовити.

З приводу позовної вимоги до відповідача-2 про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Аналіз викладених вище норм чинного законодавства, судової практики, обставин справи та висновків суду, зроблених у ході вирішення пов`язаних позовних вимог про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом, вказує, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами те, що діями відповідача-2 Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради йому було завдано моральної шкоди або втрат немайнового характеру.

Суд враховує те, що у ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності сукупності загальних умов цивільно-правової відповідальності та складу цивільного правопорушення в діях відповідача-2, відповідно. Оскільки дії та рішення відповідача-2 щодо участі у вселенні працівника АТ «ДМЗ» ОСОБА_3 до спірної кімнати №212 були вчинені, відповідно до вимог чинного законодавства України. Спільне рішення Дирекції та Профспілкового комітету Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод» від 18.05.2020 року №02 щодо видачі ордеру ОСОБА_3 , що було підставою для видачі оспорюваного ордеру, є законним, у встановленому законом порядку не скасоване. Відповідачі довеле належними та допустимими доказами законне право ОСОБА_3 та її родини на зайняття спірного житлового приміщення в гуртожитку АДРЕСА_20 . Натомість позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у нього шкоди, а також причинного зв`язку між діями відповідача-2 та шкодою, судом не встановлена і вина відповідача-2.

Тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача-2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та недоведеною.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 , які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити. Крім того, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дніпровський машинобудівний завод», Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні житлом та стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 01.08.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва