КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 753/6546/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6053/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 та його представника - адвоката Лукашенка Олександра Вікторовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

у липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про іпотечний кредит № 2628 від 26 червня 2008 року у розмірі 126 281,23 долар США.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 26 червня 2008 року між АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по місту Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та відповідачем був укладений договір про іпотечний кредит № 2628, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 127 900 доларів США строком на 20 років, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних з кінцевим терміном погашення всіх платежів - 26 червня 2028 року. У якості забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором, між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір № 6112, посвідчений 26 червня 2008 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О.С., відповідно до умов якого відповідач передав банку в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував, що банк своє зобов`язання за договором про іпотечний кредит виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 127 900 доларів США, що встановлено рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-1653/11. Цим же судовим рішення, у зв`язку неналежним виконанням позичальником умов договору про іпотечний кредит, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором у розмірі 930 178,10грн, що еквівалентно 116 733,36 доларів США, шляхом

реалізації предмета іпотеки на публічних торгах. На виконання зазначеного судового рішення, судом 28 жовтня 2011 року видано виконавчий лист, який пред`явлено банком до примусового виконання до ВДВС Бориспільського МРУЮ у Київській області. Однак реалізувати предмет іпотеки в рамках виконавчого провадження не виявилось можливим у зв`язку з набранням законної сили Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач зазначав, що враховуючи такі обставини, на підставі заяви банку, Бориспільський міськрайонний суд Київської області 27 січня 2016 року постановив ухвалу, якою змінив спосіб і порядок виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-1653/11 на реалізацію предмета іпотеки, шляхом продажу банком як іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши ціну реалізації предмета іпотеки не менше ніж 543 605грн. Також ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 червня 2016 року предмет іпотеки звільнено з-під арешту, накладеного 19 червня 2012 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Позивач посилався на те, що 12 січня 2018 року на адресу відповідача було направлено повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», яким його повідомлено про право виконати основне зобов`язання та першочергове право на купівлю предмета іпотеки протягом 30 днів з дня отримання вказаного повідомлення, яке було отримане відповідачем 27 січня 2018 року. У подальшому, 4 квітня 2018 року банком подано заявку до ДП «СЕТАМ» на проведення електронних торгів з продажу предмета іпотеки. Відповідно до протоколу № 523420 предмет іпотеки було продано переможцю - ОСОБА_2 за 624 100грн. 26 лютого 2021 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 лютого 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 261. Банком на адресу відповідача був направлений звіт від 12 березня 2021 року про направлення коштів, які надійшли від реалізації майна в сумі 624 100грн, на погашення прострочених процентів за користування кредитом та часткове погашення заборгованості за основним боргом.

Позивач стверджував, що після розподілу коштів, отриманих від реалізації майна боржника, залишок заборгованості останнього за основним договором складає 93 924,55 доларів США, пеня за невиконане зобов`язання за договором, яка була стягнута рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року у справі № 2-1653/11 - 397,62 долари США, 3% річних за прострочення сплати кредиту з 23 вересня 2012 року по 17 січня 2022 року в розмірі 29 995,73 доларів США, 3 % річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом 23 вересня 2012 року по 17 січня 2022 року в розмірі 1 963,33 долари США.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено, стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Березюк Є.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивача вважає, що з моменту ухвалення Бориспільським

міськрайонним судом Київської області рішення від 5 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-1653/11 та до продажу предмету іпотеки, тобто до 26 лютого 2021 року має місце факт переривання позовної давності.

Представник позивача стверджує, що подати даний позов про стягнення боргу раніше реалізації предмета іпотеки не виявлялось можливим, оскільки це б порушило домовленість сторін щодо погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит за рахунок грошових коштів, які надійдуть від реалізації предмета іпотеки, а відповідач, у випадку пред`явлення такого позову раніше, міг би вчиняти перешкоди в реалізації предмета іпотеки. Крім цього, залишок заборгованості, що підлягав стягненню з ОСОБА_1 , можна було визначити лише після того, як грошові кошти від реалізації предмета іпотеки надійдуть банку та будуть зараховані в погашення заборгованості відповідача, що обліковується в іноземній валюті.

Також представник позивача зазначає, що застосування судом позовної давності, хоч і є безпідставним у даній ситуації, але водночас свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко О.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 190/1248/19, звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінює строк виконання зобов`язання за договором, тому право банку нараховувати проценти за користування кредитом припиняється, а тому наданий банком розрахунок заборгованості є необґрунтованим.

Також, представник відповідача зазначає, що позивач, незважаючи на те, що 5 вересня 2011 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення про стягнення з відповідача боргу у розмірі 930 178,10грн без визначення еквіваленту в доларах США, продовжив обліковувати заборгованість саме в іноземній валюті, що суперечить правовому висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 607/18855/18, відповідно до якого пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором в гривнях свідчить про зміну валюти зобов`язання на національну валюту та унеможливлює подальше стягнення боргу у доларах США.

Крім цього, представник відповідача посилається про пропуск позивачем строку позовної давності, який почав свій перебіг з моменту звернення банку до суду з вимогою про повне погашення боргу (25 травня 2011 року) та сплинув 25 травня 2014 року, а посилання позивача на переривання позовної давності є безпідставними, оскільки відповідачем не вчинялось будь-яких активних дій по погашенню заборгованості за договором чи інших дій, які б свідчили про переривання позовної давності. У той же час звернення позивача до суду з вимогою про звільнення майна з-під арешту не може свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки дана дія не стосується стягнення боргу з відповідача та вчинена вже після спливу строку позовної давності. Не є належними доказами і виписки за рахунками, на які посилається позивач, оскільки ті є неінформативними та не містять всіх належних реквізитів.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лукашенко О.В. просять рішення суду змінити, доповнивши його мотивувальну частину посиланням на зміну АТ «Державний ощадний банк України» валюти зобов`язання на національну валюту України - гривню за безпідставністю та недоведеністю, у зв`язку з пред`явленням АТ «Державний ощадний банк України» позовних вимог до ОСОБА_1 у іноземній валюті та виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на застосування судом наслідків спливу позовної давності, а також за наслідками апеляційного розгляду здійснити розподіл судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду

фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідач та його представник зазначають, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав того, що позивач виконав розрахунок заборгованості в іноземній валюті та пропуску ним строку позовної давності, не сформував жодного правового висновку стосовно того чи наявна у відповідача будь-яка заборгованість перед позивачем в іноземній валюті за вказаним договором та чи наявні у нього будь-які грошові зобов`язання перед позивачем у національній валюті.

Відповідач та його представник стверджують, що ні рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року, ні ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року у своїх резолютивних частинах не містять посилання на будь-які суми боргу в іноземній валюті, валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті, визначаючи лише наявність у відповідача боргу в розмірі 930 178,10грн, отже банк, користуючись своїми процесуальними правами обирати валюту зобов`язання, у 2011 році пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором саме у гривнях, відтак з моменту ухвалення рішення суду 5 вересня 2011 року валютою зобов`язання стала саме гривня. Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові через пропуск позивачем строку позовної давності, а не через необґрунтованість позовних вимог, не врахувавши при цьому практику Верховного Суду.

Крім цього відповідач та його представник вважають, що оскаржуване рішення суду не містить висновків стосовно того, яким саме чином було порушено право позивача у зобов`язальних правовідносинах, що склались між сторонами, яка загальна сума зобов`язань залишилась, а також у якій саме валюті вона повинна обліковуватись та стягуватись, що свідчить про неповноту судового розгляду даної справи судом першої інстанції.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лукашенко О.В. просять додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» витрати на професійну правову допомогу, а саме винагороду адвоката за досягнутий результат («гонорар успіху») в розмірі 455 080,93грн, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідач та його представник зазначають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність доказів оплати відповідачем заявлених витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у їх стягненні, оскільки частиною 8 статті 141 ЦПК передбачено, що суд встановлює розмір витрат на правничу допомогу, який сторона сплатила чи має сплатити, а відповідно до правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 17 січня 2022 року в цивільній справі № 756/8241/20 та ряді інших судових рішень, витрати за надану професійну правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того чи були фактично сплачені стороною/третьою особою, чи тільки мають бути сплачені.

Відповідач та його представник вважають, що заявлений ними розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, враховуючи положення п. 3.1.2 договору про надання правової допомоги № 6-2023/Д-1 віл 22 лютого 2023 року, укладеного між відповідачем та адвокатом Лукашенком О.В., додаткова винагорода адвоката («гонорар успіху») визначений у розмірі 10% від суми незадоволених позовних вимог банку (у задоволенні яких судом відмовлено). Відтак, враховуючи ціну позову - 126 281,23 долари США, що еквівалентно 4 550 809,31грн, та відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, додаткова винагорода адвоката складає 455 080,93грн.

Відповідач та його представник зазначають, що такий розмір додаткової винагороди адвоката обумовлений саме діями банку, яким було штучно завищено розмір позовних вимог у даній справі майже в 15 разів.

Крім цього відповідач та його представник також звертають увагу на те, що враховуючи ціну позову, даний спір має важливе значення для відповідача, який, із врахуванням його доходів, не міг би погасити заявлену банком заборгованість протягом десятків років та посилаються на те, що фактично судові спори щодо боргу за договором про іпотечний кредит почались ще у 2011 році та тривають по нині, тому, посилаючись на правовий висновок Верховного суду, зроблений у постанові від 20 жовтня 2020 року у цивільній справі № 520/928/19, зазначає, що розподіл судових витрат носить компенсаційний характер та є певною мірою відповідальності кожної із сторін за вчинення дій, в тому числі і процесуальних, під час розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача АТ «Ощадбанк» - адвоката Березюк Є.О., яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та його представника - адвоката Лукашенко О.В. заперечувала, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Янчик М.І., яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги АТ «Ощадбанк» заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника - адвоката Лукашенко О.В. підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ «Ощадбанк» не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 червня 2008 рокуміж ВАТ «Ощадбанк» (правонаступником якого є АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 2628, за умовами якого ОСОБА_1 отримав на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 26 червня 2008 року кредит у сумі 127 900 доларів США строком на 20 років, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів - 26 червня 2028 року, зі сплатою 14% річних, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с.8-15 т.1).

26 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 6112, за умовами якого ОСОБА_1 передав ВАТ «Ощадбанк» в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.16-18 т.1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року у справі № 2-1653/11, яке набрало чинності, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 червня 2008 року № 6112, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Ощадбанк» для задоволення покриття зі сплати заборгованості з основного зобов`язання, що виникла з договору про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628 у сумі 930 178,10грн, реалізувавши предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів згідно діючого законодавства (а.с.21 т.1).

28 жовтня 2011 року на виконання зазначеного судового рішення Бориспільський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі № 2-1653/2011 змінено спосіб і порядок виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-1653/11, а саме: змінено із звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 червня 2008 року № 6112 шляхом проведення публічних

торгів згідно діючого законодавства на реалізацію предмета іпотеки, шляхом продажу банком як іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши ціну реалізації предмета іпотеки не менше, ніж 543 605грн (а.с.24, 25 т.1).

Відповідно до протоколу № 523420 від 26 січня 2021 року проведення електронних торгів предмет іпотеки - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , було продано переможцю - ОСОБА_2 за 624 100грн (а.с. 44 т.1).

26 лютого 2021 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В., зареєстрований в реєстрі за № 261, за умовами якого продавець - АТ «Ощадбанк» зобов`язується передати квартиру АДРЕСА_3 , та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 , у власність покупця ОСОБА_2 , а покупець зобов`язується прийняти квартиру та сплатити за неї обговорену грошову суму.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору продаж квартири відповідно до протоколу електронних торгів № 523420, виданого організатором торгів ДП «СЕТАМ» 26 січня 2021 року, вчиняється за 624 100грн, які отриманні продавцем від покупця шляхом перерахування коштів на рахунок продавця до підписання та нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 45, 46 т.1).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 4 березня 2021 року заборгованість відповідача за іпотечним кредитом складає 93 924,55 долара США за кредитом та 397,62 долара США за пенею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що виконаний він у іноземній валюті (долар США), тобто у валюті, якій видавався кредит, проте рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року виконано у іншій валюті - національній (еквівалент) загальної заборгованості за договором станом на 06 травня 2011 року, яка склала 116 733,36 доларів США, що визнається позивачем, натомість такий розрахунок належного обґрунтування про таку заборгованість із урахуванням виконаного рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у національній валюти, не містить.

Суд вважав, що з урахуванням виконаного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки (930 178грн 10 коп. еквівалент 116 733, 36 доларів США), суми реалізованої квартири, яка була предметом іпотеки (624 100грн), наданий позивачем розрахунок заборгованості не є в цілому обґрунтованим, який не відображає складових боргу з урахуванням залишку за наслідком звернутого стягнення на предмет іпотеки. Відсутня деталізація реалізованого на торгах предмету іпотеки у національній валюті України - гривні, який для розрахунку заборгованості без такого обґрунтування, й щодо його складових, позивачем був переведений у іноземну валюту.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, який має відраховуватися з часу набуття законної сили рішенням суду від 05 вересня 2011 року, яким задоволено позов банку до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте позивач звернувся до суду лише 22 червня 2022 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають

способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Ощадбанк» зазначало, що після розподілу коштів, отриманих від реалізації майна боржника (предмету іпотеки), загальна сума до стягнення кредитної заборгованості станом на 18 січня 2022 року становить 126 281,23 долари США, з яких: 93 924,55 доларів США - заборгованість за основним боргом; 397,62 долари США - заборгованість за пенею; 29 995,73 долари США - три проценти річних за прострочення сплати основного боргу; 1 963,33 доларів США - три проценти річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

На підтвердження зазначеного розміру заборгованості позивачем надано суду розрахунок заборгованості (а.с. 7 т.1) та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 49-64 т.1).

Разом з цим судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року у справі № 2-1653/11, яке набрало чинності, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 червня 2008 року № 6112, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Ощадбанк» для задоволення покриття зі сплати заборгованості з основного зобов`язання, що виникла з договору про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628 у сумі 930 178,10грн, реалізувавши предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів згідно діючого законодавства (а.с.21 т.1).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі № 2-1653/2011 змінено спосіб і порядок виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2011 року у цивільній справі № 2-1653/11, а саме: змінено із звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 червня 2008 року № 6112 шляхом проведення публічних торгів згідно діючого законодавства на реалізацію предмета іпотеки, шляхом продажу банком як іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши ціну реалізації предмета іпотеки не менше, ніж 543 605грн, з метою погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» розмір заборгованості у сумі 930 178,10грн за рахунок предмету іпотеки (а.с.24, 25 т.1).

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як вбачається з рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року у справі № 2-1653/11 та ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2016 року судом обчислено загальну суму кредитної заборгованості саме в національній валюті України - гривні без її відображення в еквіваленті у доларах США. При цьому після набрання вказаним рішенням законної сили АТ «Ощадбанк» отримало виконавчий лист і пред`явило його до виконання, тобто не скористалося своїм правом на оскарження цього рішення в апеляційному порядку, зокрема з підстав необґрунтованого визначення місцевим судом до стягнення суми боргу за тілом кредиту та процентами у гривні, а не у валюті зобов`язання, а отже, банк фактично погодився з визначеною грошовою сумою заборгованості в розмірі 930 178,10грн.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом визначено стягнення із боржника суми саме в національній валюті (постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 1003/11357/12, від 23 листопада 2022 року у справі № 133/468/19).

За таких обставин, позивач безпідставно розрахував суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628 у валюті - доларах США.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за договором про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628 розрахована за період з 21 вересня 2012 року по 18 січня 2022 року.

Враховуючи рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення кредиту і процентів, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку.

При визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16).

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що станом на момент звернення банку до суду розмір заборгованості відповідача за договором про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628, з урахуванням вартості реалізованої в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» квартири АДРЕСА_3 , складає 306 078,10грн (930 178,10грн - 624 100грн) - тіло кредиту.

Таким чином, вимоги АТ «Ощадбанк» у цій частині є обґрунтованими.

Разом з цим, стороною відповідача у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності

визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

У частині першій статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц зазначено, що:

«31. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

48. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником

вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року;

51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».

У цій справі встановлено, що відповідач неналежно виконував свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628, у зв`язку з чим станом на момент звернення банку до суду із цим позовом заборгованість відповідача складає 306 078,10грн за тілом кредиту.

Також встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2011 року у справі № 2-1653/11 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 червня 2008 року № 6112 на користь ПАТ «Ощадбанк» для задоволення покриття зі сплати заборгованості з основного зобов`язання, що виникла з договору про іпотечний кредит від 26 червня 2008 року № 2628 у сумі 930 178,10грн.

Зверненням з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни.

За таких обставин колегія суддів вважає, що банк звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості за договором у липні 2022 року зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк позовної давності у спірних правовідносинах необхідно обраховувати з 26 січня 2021 року, тобто після продажу предмета іпотеки, оскільки сума, одержана від його продажу, не задовольняла вимог іпотекодержателя, є необґрунтованими. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності, який збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. При цьому пред`явлення такої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб стягнення з боржника

заборгованості за кредитним договором, тому пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалення відповідного рішення судом, як і його виконання, не переривають загальну позовну давність за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням (висновок Верховного Суду у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 337/2398/20).

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц.

Оскільки позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до відповідача про стягнення основного боргу, три проценти річних не можуть бути нараховані у зв`язку з їх безпідставністю. Кредитор не має права на нарахування трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).

Враховуючи, що у даній справі три проценти річних нараховані в натуральному зобов`язанні, тому в задоволенні позову про стягнення трьох процентів річних необхідно відмовити за безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, проте правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, тому рішення суду підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Переглядаючи додаткове рішення суду від 30 листопада 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частина перша статті 134 ЦПК України передбачає, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які

підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц.

З матеріалів справи встановлено, що представник позивача - Янчик М.І., діючи на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10 квітня 2023 року, звернулась до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу: 6 000грн - витрат, пов`язаних з участю адвоката у 3 (трьох) судових засіданням, вартість яких визначається по 2 000грн за одне судове засідання, як такі, що відбулись, та які відповідачем понесені, на підтвердження понесених витрат надано договір б/н про надання правової допомоги від 04 квітня 2023 року, додаток № 1 до договору б/н про надання правової допомоги від 04 квітня 2023 року, акт приймання-передачі послуг з правової допомоги від 09 листопада 2023 року, яким визначено кількість наданих послуг - 3, ціна за одиницю - 2 000грн, всього - 6 000грн, платіжну квитанцію від 09 листопада 2023 року на суму 6 000грн, які просить стягнути з відповідача на користь позивача за наслідком розгляду справи, а також додаткової винагороди адвоката за досягнутий результат - так званий «гонорар успіху» - 455 080,93грн, який визначений у розмірі 10% від суми, на яку зменшено вимоги банку, 126 281,23 доларів США, що еквівалентно станом на 08 листопада 2023 року 455 080,93 грн.

Відмовляючи у стягненні «гонорару успіху» у розмірі 455 080,93грн, суд першої інстанції виходив із того, що такі витрати не понесені, докази про такі витрати не надано, а тому суд не надає їм оцінку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих

послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України) (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 виснувала про можливість існування «гонорару успіху», як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridisv. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Враховуючи обсяг наданих послуг та складність справи, колегія суддів вважає, що стягнення з позивача на користь відповідача «гонорару успіху» у розмірі 455 080,93грн не є реальним та розумним, а відтак зменшує розмір витрат, які підлягають відшкодуванню до 10 000грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Лукашенко О.В., зазначили, що у зв`язку з поданням апеляційної скарги витрати апелянта на правничу допомогу складають 15 000грн.

Судом встановлено, що 01 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лукашенком О.В. укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 22 лютого 2023 року № 6-2023/Д-1, у якій сторони погодили, що вартість наданих адвокатом послуг (гонорару) по даному договору у зв`язку з оскарженням в апеляційному порядку рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року у справі № 753/6546/22 та додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року становить 15 000грн (а.с. 119 т.2).

Згідно з акта приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 22 лютого 2023 року № 6-2023/Д-1, складеним 01 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лукашенком О.В.,

загальна вартість наданих послуг складає 15 000грн (а.с. 120 т. 2).

Згідно з квитанцією від 01 грудня 2023 року № 182935963 ОСОБА_1 сплатив на користь Лукашенка О.В. 15 000грн (а.с. 123 т. 1).

Разом з цим, колегія судді враховує, що в акті приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 22 лютого 2023 року № 6-2023/Д-1 зазначено про вчинення адвокатом трьох різних послуг: ознайомлення зі змістом рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року у справі № 753/6546/22; ознайомлення зі змістом додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року; підготовка та подання до суду апеляційної скарги на зазначені судові рішення.

Разом з цим, ознайомлення зі змістом судових рішень є фактично складовою такої послуги як підготовка апеляційної скарги на ці рішення, а тому їх роз`єднання є недоцільним.

Керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій представником ОСОБА_1 - адвокатом Лукашенко О.В., обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника - адвоката Лукашенка Олександра Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року в частині відмови у стягненні додаткової винагороди адвоката скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_3 додаткову винагороду адвоката у розмірі 10 000грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 серпня 2025 року

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук