КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/4253/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6611/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кротенка Ігоря Костянтиновичана рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року (суддя Майбоженко А.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Інфініті Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання договору факторингу недійсним,

встановив:

у квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним (нікчемним) договору факторингу від 19 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «Глобал Інфініті Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», предметом якого є передача грошової вимоги за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, що був укладений між ним та ЗАТ «Альфа-Банк».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він хоч і не є стороною оскаржуваного договору, однак він порушує його законні права та інтереси, оскільки його предметом є передача права неіснуючої вимоги за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року.

Позивач посилався на те, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 липня 2022 року виконавчий напис № 4042 від 24 березня 2021 року, виданий на підставі вказаного кредитного договору та оскаржуваного договору факторингу, визнано таким, що не підлягає виконанню, та встановлено відсутність у нього заборгованості за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року.

Також позивач посилався на довідку, видану ПАТ «Альфа-Банк», як правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк», у якій зазначено, що станом на 30 вересня 2010 року у нього відсутня заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором. Ніяких додатків до вказаного кредитного договору чи окремих кредитних договорів/договорів позики він з банком не укладав, будь-яких осіб на вчинення таких дій він також не уповноважував.

Позивач вважав, що укладений між ТОВ «Глобал Інфініті Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір факторингу не містить такої істотної умови як предмет договору, оскільки зі змісту оскаржуваного правочину вбачається, що його предметом є відступлення права вимоги грошових зобов`язань по кредитному

договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року, оскільки заборгованість на момент укладення договору була повністю погашена, а будь-які інші зобов`язання відсутні.

Також позивач стверджував, що на момент укладення оспорюваного договору у ТОВ «Глобал Інфініті Україна» був відсутній дозвіл (ліцензія) на здійснення фінансових операцій, в тому числі і факторингу, що свідчить про недійсність укладеного відповідачами договору.

Позивач зазначав, що оспорюваний договір факторингу містить інформацію про наявність у нього заборгованості за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року за основною сумою кредиту у розмірі 303 159,34грн, за відсотками у розмірі 186 711,72грн та за пенею у розмірі 11 406 148,62грн, при цьому відсутні відомості, на підставі яких саме первинних документів, розрахунків, виписок банку по розрахунковому чи картковому рахунку, за який період та на яку дату у нього виникла заборгованість саме в такому розмірі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кротенко І.К. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що наявні в матеріалах справи довідка № 279-09.10 від 30 вересня 2010 року та додаткова угода від 30 вересня 2010 року до кредитного договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року є належними та беззаперечними доказами відсутності у позивача будь-якої заборгованості по зазначеному кредитному договору та заперечують факт подальшого правонаступництва неіснуючих прав вимог по цьому ж кредитному договору.

Також представник позивача зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на момент укладення договору факторингу № 2016-3АБ/ДГ від 26 вересня 2016 року, що передував оскаржуваному договору, не мав відповідної ліцензії (дозволу) на надання фінансових послуг (факторингу), оскільки така ліцензія була надана цьому товариству лише 11 травня 2017 року на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за № 1592. Крім цього, договір факторингу № 2016-3АБ/ДГ від 26 вересня 2016 року визнано недійсним в частині переуступки права вимоги за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року у цивільній справі № 536/423/21.

Представник позивача вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення постійно діючого третейського суду у справі № 1168-5/176/13 при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 9 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, оскільки дане рішення третейського суду прийнято з порушенням правил підвідомчості, визначених Законом України «Про третейські суди», згідно яких розгляд справи цієї категорії заборонений третейським судам. При цьому суд апеляційний суд відмовив позивачу у поновленні строку на оскарження зазначено рішення третейського суду, однак ним подано касаційну скаргу на вказане судове рішення, оскільки частини 5,7 статті 454 ЦПК України, яким керувався Чернігівський апеляційний суд, визнані неконституційними на підставі рішення Конституційного Суду України від 6 квітня 2022 року № 2-р(ІІ)/2022.

Крім цього, представник позивача посилається на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 липня 2022 року, яке набрало законної сили, відповідно до якого виконавчий напис № 4042 від 24 березня 2021 року, виданий на підставі зазначеного кредитного договору, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Також представник позивача зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Вектор

Плюс», з яким ТОВ «Глобал Інфініті Україна» уклало договір факторингу, предметом якого була передача права вимоги щодо сплати пені за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року у розмірі 10 806 148,62грн, рішенням суду в цивільній справі № 536/1861/21 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з позивача пені за вказаним кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Глобал Інфініті Україна» - адвокат Ковалевський Є.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що позивач намагається ввести суд в оману, зазначаючи про відсутність додатків до кредитного договору № 490054631 від 27 грудня 2007 року, хоча в самому його змісті (п. 1, 2.7, 5) міститься посилання до додатки до договору, у тому числі і графік погашення заборгованості за кредитним договором.

Також представник відповідача зазначає, що надані позивачем довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором, є сумнівними, оскільки позивач укладав кредитний договір у Кіровоградському відділенні банку, в той час як надана позивачем довідка отримана ним у Полтавському відділенні банку, при цьому не зазначено реквізити цього відділення, в тому числі і адресу. Крім того, сумнівну додаткову угоду до кредитного договору від 30 вересня 2010 року, на яку також посилається позивач, не було прийнято судом першої інстанції у зв`язку з порушенням стороною позивача строку подання доказів, так як даний доказ подавався представником позивача у судовому засідання після закриття підготовчого провадження у справі.

Крім цього представник відповідача зазначає, що посилання на відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг є безпідставним, оскільки позивач, який не є стороною оспорюваного договору, при цьому жодним чином не обґрунтовує як саме даний факт впливає на його права та законні інтереси. Більше того, на момент укладення оспорюваного правочину відповідач вже мав необхідну ліцензію, докази чого надані суду.

Директор ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - Романенко М.Е. у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що доводи позивача з приводу відсутності у нього заборгованості є необґрунтованими, оскільки у 2013 році рішенням третейського суду, яке є чинним і виконується у примусовому порядку, встановлена наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Також, представник відповідача зазначає, що ухвала Новозаводського районного суду міста Чернігова від 9 жовтня 2013 року не була оскаржена, виконавче провадження було відкрито 29 березня 2016 року, а ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 червня 2018 року було замінено стягувача на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», будучи повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.214, 221), свого представника у судове засідання двічі не направило, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кротенка І.К., який апеляційну скаргу підтримав, пояснення представника відповідача ТОВ «Глобал Інфініті Україна» - адвоката Ковалевського Є.В., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 490054631, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 18 182,18 доларів США на придбання автомобіля Ford Focus 1.6, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року

випуску, сірого кольору, який в якості забезпечення виконання зобов`язання за цим договором був переданий в заставу (с.с.14).

За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит до 27 грудня 2013 року та сплачувати 13% річних за користування кредитними коштами щомісячно, рівними частинами відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до договору та невід`ємною його частиною.

26 вересня 2016 року між правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк» - ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» був укладений договір факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в додатку 1-1 до цього договору, у тому числі і за договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, боржником у якому є ОСОБА_1

19 березня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Глобал Інфініті Україна» був укладений договір факторингу, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило ТОВ «Глобал Інфініті Україна» право вимоги до боржника за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, а 23 березня 2021 року ТОВ «Глобал Інфініті Україна» відступило право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу.

Відповідно до довідки вих. № 279-09.10 від 30 вересня 2010 року, виданої в.о. директора відділення Полтавське ПАТ «Альфа-Банк» Гостєвою Т.А., заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року повністю погашена й відсутня, у зв`язку з поверненням предмета застави - автомобіля Ford Focus 1.6, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору на підставі договору доручення № 490054631 від 27 вересня 2010 року та акту приймання-передачі автомобіля від 27 вересня 2010 року (с.с.17-19, 20).

Рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» № 1168-5/176/13 від 9 серпня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року у розмірі 236 379,47грн, заборгованість по відсотках у розмірі 57 420,19грн, пеню в розмірі 178 959,28грн та витрати по сплаті третейського збору у розмірі 400грн.

На підставі ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 9 жовтня 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» був виданий виконавчий лист № 751/8865/13-ц на примусове виконання зазначеного рішення третейського суду, а 29 березня 2016 року на підставі цього виконавчого листа постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 червня 2018 року у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 751/8865/13-ц було замінено стягувача ПАТ «Альфа-Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», а ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 17 березня 2023 року стягувача за виконавчим листом № 751/8865/13-ц замінено на ТОВ «Глобал Інфініті Україна» (с.с.65-68).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. був вчинений виконавчий напис № 4042 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Глобал Інфініті Україна» заборгованості за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року у розмірі 1 089 871,06грн, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 липня 2022 року, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 4 жовтня 2022 року, визнано таким, що не підлягає виконанню (с.с.21-23, 24-29).

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24 травня 2023 року у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року відмовлено (с.с.106-108).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт виконання ним зобов`язань за кредитним договором, зокрема, не доведено того, що між сторонами кредитного договору був узгоджений механізм звернення стягнення на предмет застави та можливість припинення зобов`язання у 2010 році до спливу його строку у зв`язку з передачею предмету застави на зберігання.

Також суд першої інстанції виходив з того, що у 2013 році третейським судом була встановлена наявність у ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, при цьому рішення третейського суду з цього приводу є чинним та виконується у примусовому порядку, а надані позивачем копії судових рішень не спростовують факту наявності у нього боргу за вказаним кредитним договором.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача на недосягнення між сторонами спірного договору згоди щодо його істотної умови, а саме предмету договору та те, що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, є необґрунтованим, та позивачем не надано доказів, що спірний договір укладений без додержання вимог, передбачених статтею 203 ЦК України.

Також суд першої інстанції послався на лист Національного банку України від 27 липня 2022 року, згідно якого підтверджено наявність у ТОВ «Глобал Інфініті Україна» дозволу на надання послуг факторингу на час укладання спірного договору факторингу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що договір факторингу, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Глобал Інфініті Україна», за яким до ТОВ «Глобал Інфініті Україна» перейшло право вимоги до нього за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, є недійсним, так як за договором була передана неіснуюча вимога, оскільки у нього відсутня заборгованість за кредитним договором.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу

зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У постанові від 8 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором.

Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги.»

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

З наданих суду документів встановлено, що за договором факторингу від 19 березня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передало ТОВ «Глобал Інфініті Україна» право вимоги за кредитним договором №490054631 від 27 грудня 2007 року, який був укладений з ОСОБА_1 , а саме: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту у сумі 303 159,34грн; право вимоги сплати процентів за користування кредитом у розмірі 186 711,72грн; право вимоги сплати пені за користування кредитом у розмірі 11 406 148,62грн.

Пунктом 1.3 договору факторингу сторони погодили, що права грошової вимоги вважається відступленим фактору в день підписання цього договору після отримання грошових коштів від фактора.

Під час судового розгляду ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не заявляло, що ТОВ «Глобал Інфініті Україна» не виконало зобов`язань за договором факторингу.

У постанові від 8 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «особливістю відступлення права на підставі правочину (договору) є те, що такий правочин одночасно: 1) змінює суб`єктний склад зобов`язання на стороні кредитора; 2) як договір купівлі-продажу регулює відносини між його сторонами, при цьому обов`язком боржника (первісного кредитора) є передача новому кредитору прав в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України), документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути різні об`єкти - які належать покупцеві і ті, які йому не належать (майбутні об`єкти або товар, якого ще в продавця немає). Це слідує з консенсуальної природи договору купівлі-продажу, головним змістом якого є виконання продавцем свого обов`язку передати предмет договору покупцеві, а для покупця - вимагати його передання. Тобто для договору купівлі-продажу не важливо те, чи має продавець предмет договору, чи існує він і чи він належить продавцеві. Важливо те, що продавець зобов`язується виконати свій обов`язок відносно предмета договору.

Якщо продавець не виконує свій обов`язок, він має відповідати перед покупцем. Тобто для продавця негативні наслідки настають саме у вигляді його відповідальності перед покупцем за невиконання договору. Сам же договір існує як домовленість між сторонами з приводу виконання продавцем обов`язку передати покупцеві предмет договору - відступити право вимоги.

Вади предмету договору, у тому числі його відсутність у продавця, не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Наприклад, не впливає на дійсність договору невиконання продавцем свого обов`язку передання товару покупцеві, оскільки цей товар не було продавцю поставлено своєчасно; відсутність у виконавця робіт належного досвіду для виконання роботи, про яку домовились сторони, тощо.

У свою чергу, з норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору).

Натомість такі наслідки встановлюються статтею 519 ЦК України - однак не у вигляді недійсності договору про відступлення права вимоги, а у вигляді відповідальності первісного кредитора перед новим (як у випадку невиконання обов`язку продавця перед покупцем).

У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання.

Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором: 1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги; 2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності / недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує.

Натомість за прямою вказівкою статті 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі.

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг.

Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.

Наприклад, якщо вимога відступлена за договором купівлі-продажу, то передання вимоги, яка вже не існує внаслідок виконання зобов`язання боржником, може свідчити про порушення продавцем обов`язку передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України).

У таких випадках покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, або вимагати розірвання договору (стаття 651 ЦК України).

Крім того, оскільки невиконання покупцем обов`язку з передання товару є істотним порушенням договору, покупець вправі вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частина п`ята статті 653 ЦК України).

Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави.

Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо.»

За таких обставин, доводи позивача, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передало ТОВ «Глобал Інфініті Україна» право вимоги, яка припинилася, не є підставою для визнання недійсним відповідного договору, за яким була передана така вимога.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, зміна розміру заборгованості за кредитним договором також не впливає на дійсність / недійсність договору, за яким була передана вимога за відповідним кредитним договором.

Виходячи з вищевикладеного, відсутні підстави для визнання недійсним договору факторингу, укладеного 19 березня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Глобал Інфініті Україна», предметом якого є передача грошової вимоги за кредитним договором № 490054631 від 27 грудня 2007 року, з підстав зазначених позивачем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Оспорюючи укладений 19 березня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Глобал Інфініті Україна» договір факторингу, позивач вважає його недійсним з тих підстав, що попередній кредитор передав новому кредитору право недійсної вимоги (неіснуючого боргу), оскільки кредитну заборгованість він погасив у повному обсязі.

Таким чином, фактично позивач оспорює дійсність зазначеного договору в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором).

Проте, як вже зазначалося вище, вказані обставини не впливають на дійсність договору факторингу, а відсутність заборгованості за кредитним договором необхідно доводити у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору факторингу.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року справа № 761/33403/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 202/6230/20.

Отже, позивачем не доведено, що оспорюваний ним правочин укладений із порушенням його прав.

Перевіряючи доводи позивача про відсутність у ТОВ «Глобал Інфініті Україна» права на здійснення фінансової діяльності на час укладення спірного договору факторингу, суд першої інстанції встановив, що згідно розпорядження Національної

комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16 травня 2017 року № 1670, ТОВ «Глобал Інфініті Україна» була надана ліцензія на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі і надання послуг з факторингу. Вказана ліцензія була анульована 26 липня 2022 року.

Отже, на час укладення спірного договору факторингу ТОВ «Глобал Інфініті Україна» мало дозвіл на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі і послуг факторингу.

Зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

У постанові 10 листопада 2020 р. Велика Палата Верховного Суду у справі № 638/22396/14-ц зазначила, що «оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України).

Як зазначалося вище, ТОВ «Глобал Інфініті Україна» на час укладення спірного договору факторингу мало дозвіл на здійснення діяльності з надання послуг факторингу, а відтак підстав для висновку, що спірний договір укладений з порушенням вимог закону, судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на момент укладення договору факторингу № 2016-ЗАБ/ДГ від 26 вересня 2016 року не мало відповідної ліцензії (дозволу) на надання фінансових послуг (факторингу), оскільки така ліцензія йому була надана лише 11 травня 2017 року, а крім того, зазначений договір факторингу був визнаний недійсним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року, не підлягають розгляду апеляційним судом та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначеними обставинами не були обґрунтовані позовні вимоги у даній справі, а відтак вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено, що спірний договір факторингу укладений з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України та наявні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, суд правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кротенка Ігоря Костянтиновича залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 липня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук