ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5763/24 Справа № 205/3336/24 Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , приватний нотаріус ДМНО Солошенко Юлія Володимирівна про стягнення заборгованості за договором позики, про визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , приватний нотаріус ДМНО Солошенко Юлія Володимирівна про стягнення заборгованості за договором позики, про визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування та скасування державної реєстрації.

Одночасно, позивач звернулася із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції Україні та його територіальним органам, нотаріусам та іншим уповноваженим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку) щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 48,6 кв.м., житлова площа: 28,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

В обґрунтування заяви позивач вказує на те, що 01 вересня 2016 року вона - ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, було укладено договір позики, відповідно до змісту якого позикодавець (Позивач) передала у власність позичальнику (Відповідачу-1) грошові кошти в сумі 10 000 дол. США. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання Відповідачем-1 зазначеної суми ОСОБА_2 в той же день, 01.09.2016 року власноручно написала розписку. Відповідно до умов п.4.1 договору позики зобов`язання ОСОБА_2 як Позичальника перед ОСОБА_1 були забезпечені нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , яка на момент укладення договору позики належала їй на підставі приватної власності. До теперішнього часу борг ОСОБА_2 не повернула, почала уникати спілкування і зустрічей, не відповідає на телефонні дзвінки та не чинить жодних дій, направлених на виконання договірних зобов`язань. Натомість, ОСОБА_2 достеменно знаючи про своє невиконане боргове зобов`язання за Договором позики та розпискою від 01.09.2016 р. перед Позивачем, вжила зі свого боку недобросовісні дії та 03.11.2016 року відчужила своє нерухоме майно, уклала договір дарування відповідно до якого подарувала квартиру ОСОБА_3 у який є Відповідачем-2 по даній справі. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4345. Вважає, що вказаний правочин був вчинений ОСОБА_2 з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням за договором позики та в результаті вчиненого правочину нею як кредитором втрачено забезпечення. Крім того, в подальшому ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду та на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги зазначає, що постановляючи ухвалу суд першої інстанції не звернув уваги на реальність заявлених нею позовних вимог, оскільки вона як позивач у справі ставить питання як про стягнення з відповідача на її користь суми боргу так і про визнання недійсним (фраундаторного) договору дарування квартири, на яку просить накласти арешт.

Крім того, постановляючи оскаржувану ухвалу судом першої інстанції не взято до уваги те, що вона просила застосувати декілька видів забезпечення позову, а саме: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 і заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, проте вказані обставини судом першої інстанції залишені поза увагою.

Апелянт вважає, що відчуження майна за Договором дарування від 03.11.2016 року належного на праві власності ОСОБА_2 , свідчить про навмисне ухилення її від взятих на себе зобов`язань та унеможливлення звернення стягнення на її майно з метою забезпечення позовних вимог, а тому існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Як роз`яснено Верховним Судом України у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»,, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а відповідач фактично не позбавлений користуватись спірним майном за винятком відчуження такого.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідно до умов п. 4.1 Договору позики зобов`язання ОСОБА_2 як позичальника перед нею були забезпечені квартирою АДРЕСА_2 . Звертає увагу на те, що невжиття заходів забезпечення, на її думку, може утруднити виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції в оскарженій ухвалі від 25 березня 2024 року, посилався на те, що предметом позову є стягнення основного боргу за Договором позики у розмірі 10 000 дол. США, яка не повернута позичальником та зобов`язання якої відповідно до умов Договору позики було зазначено нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , проте заявник не наводить в чому полягатиме неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, у разі забезпечення позову на квартиру буде накладено арешт в цілому, тоді як сама заявник претендує лише на стягнення з відповідача - 1 саме 10 000 дол. США, які не були повернуті у строк визначений договором позики, та зобов`язання яких було забезпечено відповідно договору позики нерухомим майном на цю квартиру, що свідчить про не співмірність заявленого способу забезпечення позову до реальних наслідків, що потягне накладення арешту на квартиру.

Суд звертає увагу заявника на те, що майно, яке конкретно зазначене у заяві про забезпечення позову, як майно відповідача, не підтверджено доказами, що воно дійсно належить відповідачу - ОСОБА_2 , на час подачі позову до суду, а також не зазначено вартість цього майна для вирішення судом питання щодо співмірності заявленого способу забезпечення позову до реальних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи на час звернення до суду спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 28 липня 2017 року та передана в той же день в іпотеку третій особі по справі ОСОБА_5 , однак жодних позовних вимоги до цього відповідача та третьої особи позивачем не заявлено, а тому висновку суду про недоведеність позивачем неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів вважає правильними.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При таких обставинах доводи, викладені у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, а от же апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів враховує, що викладені в оскаржуваній ухвалі висновки прийнятого судом рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.В.Космачевська

О.В.Халаджи