Постанова

Іменем України

6 листопада 2024 року

м. Київ

Справа № 757/35839/21-ц

Провадження № 61-4458св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є

позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач),

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, банк),

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон», третя особа),

про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів

за касаційною скаргою відповідача на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року, ухвалене суддею Батрин О. В., і постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Ящук Т. І., Левенця Б. Б., Немировської О. В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. У 2012 і 2014 роках позивач уклав із банком чотири договори банківського вкладу. У 2021 році позивач звертався до банку з вимогою розірвати ці договори та повернути вклади разом із процентами. У відповідь банк сповістив позивача про неможливість ідентифікувати особу, яка підписала та відправила поштою вимогу. Тоді позивач звернувся до суду та просив стягнути з банку суми вкладів, проценти за користування ними та три проценти річних за період прострочення повернення коштів.

2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, бо вважав його передчасним. Виснував, що відповідач не порушив право позивача; у матеріалах справи немає доказів того, що позивач у визначеному порядку подав до банку підписану заяву про розірвання договорів та повернення коштів, а той відмовив у задоволенні цієї заяви.

3. Апеляційний суд зробив протилежний висновок - розцінив заяву позивача як вимогу про розірвання договорів і повернення коштів. Тому стягнув із банку суми банківських вкладів разом із процентами за користування ними. Вимогу про стягнення трьох процентів річних вважав необґрунтованою, бо ці суми розраховані за період до розірвання договорів.

4. Банк не погодився з постановою апеляційного суду про часткове задоволення позову. Вказав, що не є належним відповідачем у справі, бо перевів свої обов`язки за договорами банківського вкладу на третю особу, яка має відповідати за їхнє виконання. Вважав помилковим висновок суду першої інстанції про нікчемність договору про переведення боргу. Зауважив, що позивач не заявив про розірвання договорів банківського вкладу, а ті заяви, які він надіслав поштою, не були належно оформлені. Тому, на думку банку, позов безпідставний.

5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти, зокрема, на такі питання: 1) чи є банк належним відповідачем у справі, якщо його заміна у зобов`язанні за договорами банківського вкладу відбулася без згоди вкладника? 2) чи є підстави для стягнення коштів за договорами банківського вкладу, якщо вкладник подав заяву про розірвання цих договорів? Вирішив, що банк є належним відповідачем у справі, а договір про його заміну у зобов`язанні третьою особою не зумовлює юридичні наслідки для позивача. Оскільки в одній із заяв у травні 2021 року позивач вимагав розірвати договори банківського вкладу та повернути кошти, банк мав повернути вклади та проценти за користування ними.

(2) Зміст позовної заяви

6. 6 липня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача:

(1) за договором від 20 лютого 2012 року № SAМDN4197 (далі - договір № SAМDN4197) - 1 208,54 доларів США вкладу, 673,86 доларів США процентів за вкладом і 269,54 доларів США як три проценти річних;

(2) за договором від 25 вересня 2012 року № SAМDN4950 (далі - договір № SAМDN4950) - 13 533,77 доларів США вкладу, 8 546,30 доларів США процентів за вкладом і 2 848,77доларів США як три проценти річних;

(3) за договором від 8 січня 2014 року № SAМDNWFD300 (далі - договір № SAМDNWFD300) - 70 076,99 доларів США вкладу, 49 169,09 доларів США процентів за вкладом і 14 750,73 доларів США як три проценти річних;

(4) за договором «Стандарт» від 3 березня 2014 року, рахунок № НОМЕР_7 (далі - договір № НОМЕР_7) - 16 308,45 доларів США вкладу, 12 815,85 доларів США процентів за вкладом і 3 432,82 доларів США як три проценти річних.

Мотивував так:

6.1. Позивач уклав із банком на території Автономної Республіки Крим чотири договори банківського вкладу на таких умовах:

(1) договір № SAМDN4197, згідно з яким вніс 15 000,00 доларів США вкладу під 7,5 % річних на строк із 20 лютого 2012 року до 20 серпня 2012 року. Особовий рахунок за вкладом - № НОМЕР_1 ; нарахування процентів - на рахунок № НОМЕР_2 ;

(2) договір № SAМDN4950, згідно з яким вніс 10 000,00 доларів США вкладу під 9 % річних на строк із 25 вересня 2012 року до 25 вересня 2013 року. Особовий рахунок за вкладом - № НОМЕР_3 ; нарахування процентів - на рахунок № НОМЕР_2 ;

(3) договір № SAМDNWFD300, згідно з яким вніс 68 958,00 доларів США вкладу під 10 % річних на строк із 8 січня 2014 року до 8 січня 2015 року. Особовий рахунок за вкладом і для нарахування процентів - № НОМЕР_4 ;

(4) договір «Стандарт», згідно з яким вніс 16 157,00 доларів США вкладу на картковий рахунок № НОМЕР_5 під 11,2 % річних.

6.2. Якщо після закінчення строку вкладу клієнт не заявить банку про намір забрати кошти, вклад автоматично продовжується на ще один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк (пункт 3 договорів № SAМDN4197, SAМDN4950, SAМDNWFD300).

6.3. 19 травня 2014 року начальник департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського регіонального управління банку Чорний А. В. видав позивачу довідку № 1021488 про відкриті рахунки, яка підтверджує укладення вказаних договорів і залишки на рахунках: № НОМЕР_2 - 1 280,54 доларів США, № НОМЕР_3 - 13 533,77 доларів США, № НОМЕР_4 - 70 076,99 доларів США, № НОМЕР_7 - 16 308,45 доларів США.

Про те, що така довідка може підтверджувати наявність рахунків у банку та залишки коштів, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 404/3641/16-ц (провадження № 61-26566св18).

6.4. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханнями розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути вклади з процентами. Зокрема, 16 квітня і 19 травня 2021 року він подав банку заяви «про розторгнення договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів». Проте банк кошти не виплатив.

6.5. Позивач має право вимагати від відповідача повернення вкладів, процентів за користування ними та три проценти річних на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

6.6. Розрахунки заборгованості:

(1) за договором № SAМDN4197 заборгованість складається із:

- 1 280,54 доларів США вкладу;

- 673,86 доларів США процентів за ставкою 7,5 % річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

- 269,54 доларів США як трьох процентів річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

(2) за договором № SAМDN4950 заборгованість складається із:

- 13 533,77 доларів США вкладу;

- 8 546,30 доларів США процентів за ставкою 9 % річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

- 2 848,77 доларів США як трьох процентів річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

(3) за договором № SAМDNWFD300 заборгованість складається із:

- 70 076,99 доларів США вкладу;

- 49 169,09 доларів США процентів за ставкою 10 % річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

- 14 750,73 доларів США як трьох процентів річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

(4) за договором «Стандарт» (рахунок № НОМЕР_5) заборгованість складається із:

- 16 308,45 доларів США вкладу;

- 12 815,85 доларів США процентів за ставкою 11,2 % річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року;

- 3 432,82 доларів США як трьох процентів річних за період із 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року.

(3) Зміст відзиву відповідача

7. Відповідач не погодився з позовними вимогами. Мотивував так:

7.1. Позивач не звертався до банку із вимогою про повернення коштів за договорами банківського вкладу. Та заява, яку позивач приєднав до позовної, не підтверджує таку вимогу, бо він не додав докази її надсилання банку.

7.2. Безпідставними є вимоги про стягнення 1 280,54 доларів США вкладу, процентів і трьох процентів річних за договором № SAМDN4197. 21 лютого 2013 року позивач розірвав цей договір, а кошти в розмірі 15 000,00 доларів США перевели йому на депозитний договір № SAМDN0317 від 21 лютого 2013 року, який він теж розірвав 3 березня 2014 року, після чого 15 000,00 доларів США перевели на картковий рахунок № НОМЕР_6 . Того ж дня, 3 березня 2014 року, кошти з того рахунку перевели на депозитний договір № SAМDNWFD600.

Позивач помилково вважає 1 280,54 доларів США депозитом за договором № SAМDN4197, оскільки вказана сума є процентами за договорами № SAМDN4197 і № SAМDN4950, які нараховували на окремий рахунок № НОМЕР_2 за договором № SAМDN4198.

7.3. 17 листопада 2014 року банк уклав із третьою особою договір про переведення боргу, а 18 листопада 2014 року - додаткову угоду до нього, згідно з якою боржником, зокрема за всіма укладеними з позивачем договорами банківського вкладу, стало ТОВ «ФК «Фінілон». Відповідну інформацію банк розмістив на своєму вебсайті. Позивач у визначений строк до 15 лютого 2015 року не висловив заперечень проти переведення боргу на нового боржника. Тому банк не є належним відповідачем у справі.

(4) Зміст рішення суду першої інстанції

8. 30 листопада 2022 року Печерський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:

8.1. Позов є передчасним і необґрунтованим. Відокремлений підрозділ банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не мав підстав і можливості здійснювати банківську діяльність після окупації.

8.2. На підтвердження розірвання договорів банківського вкладу позивач надав заяву від 16 квітня 2021 року про таке розірвання, повернення вкладу та нарахованих процентів (т. 1, а. с. 14), але на ній немає підпису. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують відмову банку повернути кошти. На вказану заяву 18 травня 2021 року банк надав відповідь про неможливість виконання вимоги через сумніви у тому, що її подав саме позивач.

На звернення позивача від 19 травня 2021 року щодо розірвання договорів банківського вкладу 9 червня 2021 року відповідач надав відповідь такого ж змісту, як у на попередню заяву.

8.3. Банк є належним відповідачем. Договір про переведення боргу, який відповідач уклав із третьою особою, не зумовив юридичні наслідки для позивача.

(5) Зміст постанови апеляційного суду

9. 18 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд прийняв постанову (повний текст склав 29 лютого 2024 року), згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову: стягнув із відповідача на користь позивача

(1) за договором від 20 лютого 2012 року № SAMDN4198 (рахунок № НОМЕР_2) - 1 280,54 доларів США нарахованих банком відсотків;

(2) за договором від 25 вересня 2012 року № SAМDN4950 - 10 000,00 доларів США вкладу, 3 533,77 доларів США нарахованих банком відсотків станом на 19 травня 2014 року та 6 319,73 доларів США відсотків за користування вкладом за період з 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року включно;

(3) за договором від 8 січня 2014 року № SAМDNWFD300 - 68 958,00 доларів США вкладу, 1 118,99 доларів США нарахованих банком відсотків станом на 19 травня 2014 року та 48 421,74 доларів США відсотків за користування вкладом за період з 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року включно;

(4) за договором «Стандарт» від 3 березня 2014 року № SAМDNWFD600 (рахунок № НОМЕР_7) - 16 157,00 доларів США вкладу, 151,45 доларів США нарахованих банком відсотків станом на 19 травня 2014 року та 12 706,75 доларів США відсотків за користування вкладом за період з 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року включно;

у задоволенні інших вимог відмовив; стягнув із відповідача на користь держави 11 350,00 грн судового збору.

Мотивував так:

9.1. Позивач надав докази внесення депозитів, зокрема договори банківського вкладу. У матеріалах справи є витяг з електронного додатку до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який 12 жовтня 2021 року підписав головний бухгалтер банку Ярмоленко В. В. і засвідчив банківською печаткою. За змістом цей витяг фактично є формою банківської виписки (довідки) по банківських договорах позивача, які є предметом розгляду. Згідно з тим витягом на рахунках позивача є такі залишки коштів до виплати, які включають нараховані відсотки на дату переведення боргу:

- за договором № SAMDN4950 - 13 426,33 доларів США та 151,42 доларів США,

- за договором № SAMDNWFD300 - 70 633,62 доларів США,

- за депозитом на рахунку № НОМЕР_7 - 16 172,09 доларів США та 150,95 доларів США,

- за договором № SAMDN4198 - 450,36 доларів США та 839,58 доларів США.

9.2. Суд першої інстанції помилково виснував, що позивач не довів, що звертався до відповідача із заявою про розірвання договорів банківського вкладу. 19 травня 2021 року позивач звернувся до банку із заявою про таке розірвання, повернення вкладів і нарахованих процентів. Просив повернути йому всі кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках. Цю заяву банк отримав 24 травня 2021 року, але вимоги позивача не виконав, а надав відповідь про неможливість ідентифікувати позивача (т. 1, а. с. 83 - 85). Після того 6 липня 2021 року позивач подав позов.

9.3. Позивач не надав згоду на заміну банку-боржника у зобов`язанні третьою особою. Тому безпідставним є аргумент відповідача про те, що він не є належним.

9.4. Необґрунтованими є доводи позивача про стягнення на підставі договору № SAМDN4197 1 208,54 доларів США залишку суми вкладу, 673,86 доларів США процентів і 269,54 доларів США як трьох процентів річних. Згідно з тим договором розмір вкладу становить 15 000,00 доларів США з процентною ставкою 7,5 % річних строком на 6 місяців - до 20 серпня 2012 року. 21 лютого 2013 року за заявою позивача цей договір сторони розірвали, а 15 000,00 доларів США вкладу перевели на інший депозитний договір - № SAMDN0317 від 21 лютого 2013 року. Останній 3 березня 2014 року за заявою позивача теж розірвали, а 15 000,00 доларів США вкладу перевели на картковий рахунок № НОМЕР_6 . 3 березня 2014 року 16 157,50 доларів США з того карткового рахунку перевели на депозитний договір № SAMDNFWD600, за яким відкритий рахунок № НОМЕР_7 і щодо якого позивач також заявив позовні вимоги.

Згідно з договором № SAМDN4197 нараховані проценти за вкладом зараховуються на рахунок № НОМЕР_2 , який є накопичувальним. Відповідно до довідки відповідача від 8 грудня 2021 року за угодою № SAМDN4198 від 20 лютого 2012 року на накопичувальному рахунку № НОМЕР_2 сума процентів становить 1 280,54 доларів США (т. 1, а. с. 67). Тобто 1 280,54 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідача, є не вкладом, а процентами, які банк нарахував на суму вкладу за договором № SAМDN4197. Тому на цю суму проценти за користування вкладом не нараховуються.

9.5. Визначення позивачем за договором «Стандарт» (рахунок № НОМЕР_7 ) вкладу у розмірі 16 308,45 доларів США суперечить довідці банку від 8 грудня 2021 року. Згідно з нею сума вкладу за цим договором становить 16 157,50 доларів США, а решта коштів - 151,45 долар США - є нарахованими процентами (т. 1, а. с. 61).

9.6. Тому відповідач має повернути позивачу вклади у таких розмірах: за договором № SAМDN4950 - 10 000,00 доларів США, за договором № SAМDNWFD300 - 68 958,00 доларів США, за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 (рахунок № НОМЕР_7 ) - 16 157,00 доларів США.

9.7. Згідно з умовами договорів банківського вкладу сторони мають право достроково їх розірвати, повідомивши один одного за два банківських дні до дати розірвання. Позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договорів 19 травня 2021 року. Адресат її отримав 24 травня 2021 року. Тому договори з позивачем слід вважати розірваними з 26 травня 2021 року.

9.8. Проценти за користуванням сумами вкладів слід стягнути за два періоди: 1) нараховані банком з моменту укладення договорів до 19 травня 2014 року (дня видачі довідки про загальні суми вкладів і нараховані проценти); 2) з 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року (у межах заявлених вимог). Тому на користь позивача належить стягнути:

(1) проценти (їх залишки) згідно з довідкою від 19 травня 2014 року у таких розмірах:

1 280,54 доларів США - за накопичувальним рахунком № НОМЕР_2 згідно з договором № SAMDN4198;

3 533,77 доларів США - за договором № SAМDN4950;

1 118,99 доларів США - за договором № SAМDNWFD300;

151,45 доларів США - за рахунком № НОМЕР_7 згідно з договором «Стандарт» № SAМDNWFD600;

(2) проценти за користування вкладами з 19 травня 2014 року до 24 травня 2021 року (у межах заявлених позовних вимог) у таких розмірах:

6 319,73 доларів США - за договором № SAМDN4950 (10 000,00 доларів США х 9 % / 365 днів х 2 563 дні);

48 421,74 доларів США - за договором № SAМDNWFD300 (68 958,00 доларів США х 10 % / 365 днів х 2 563 дні);

12 706,75 доларів США - за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 від (рахунок № НОМЕР_7) (16 157,00 доларів США х 11,2 % / 365 днів х 2 563 дні).

9.9. З огляду на те, що суд стягнув із відповідача проценти за користування вкладами за період із дня укладення договорів до 24 травня 2021 року, необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних на суми вкладів за той самий період.

(6) Провадження у Верховному Суді

10. 25 березня 2024 року адвокат в інтересах відповідача подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив: скасувати постанову апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини цього рішення висновок про нікчемність переведення боргу 17 листопада 2014 року.

11. 30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача та витребував справу із суду першої інстанції.

12. 4 жовтня 2024 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. Відповідач мотивував касаційну скаргу так:

13.1. Відсутність у матеріалах справи належно оформленого звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів, окрім того, про яке стверджує позивач, означає відсутність в останнього порушеного або оспорюваного права.

13.2. Належним відповідачем має бути ТОВ ФК «Фінілон», з яким 17 листопада 2014 року відповідач уклав договір про переведення боргу. Цей договір укладений із дотриманням вимог статей 520 і 521 ЦК України, не є нікчемним, є дійсним, правомірним і обов`язковим для виконання новим боржником перед кредиторами.

13.3. Апеляційний судне врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах: Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) (щодо відсутності нікчемності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року), від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) (щодо загального розуміння конструкції недійсності правочину), від 6 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 (провадження № 61-2979св20), від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

13.4. Апеляційний суд стягнув із відповідача судовий збір у повному обсязі, а не пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

13.5. Суд першої інстанції помилково вважав нікчемним договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

(2) Позиції інших учасників справи

14. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу на подали.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

15. 30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргоювідповідача. Згідно з вказаною ухвалою відповідач оскаржив судові рішення на підставі, визначеній у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

16. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

17. З огляду на вказані приписи Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи є банк належним відповідачем у справі, якщо його заміна у зобов`язанні за договорами банківського вкладу відбулася без згоди вкладника?

18. Позивач зазначив, що у 2012 і 2014 роках уклав із банком чотири договори банківських вкладів на території Автономної Республіки Крим. Він звертався до банку із вимогою про повернення вкладів разом із нарахованими процентами, яку той не виконав. Тому просив стягнути з відповідача суми вкладів разом із процентами за користування коштами та три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Проти цих вимог банк заперечив. Наголосив, що 17 листопада 2014 року у зобов`язанні змінився боржник, бо відповідач уклав із третьою особою договір про переведення боргу. Згідно з цим договором новим боржником стало ТОВ «ФК «Фінілон», яке, на думку банку, має відповідати за вимогами позивача.

19. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Апеляційний суд скасував це рішення й ухвалив нове - про часткове задоволення позову. Суди обох інстанцій виснували, що банк є належним відповідачем, бо позивач не надав згоду на заміну боржника у зобов`язанні. Відповідач із цим висновком судів не погодився. Стверджував, що з 17 листопада 2014 року новим боржником є третя особа, про що позивач достовірно знав із вебсайту банку. Там останній сповістив, що його кредитори до 15 лютого 2015 року могли подати письмові заперечення (незгоду) щодо переведення боргу (коштів клієнтів) на ТОВ «ФК «Фінілон». Позивач, на думку банку, надав мовчазну згоду на заміну боржника.

20. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає вказані доводи касаційної скарги відповідача необґрунтованими. Позивач письмово не погодив заміну боржника у зобов`язанні. Тому договір про переведення боргу, який банк уклав із третьою особою, не створив юридичні наслідки для позивача.

21. Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

22. Верховний Суд неодноразово виснував про те, що для переведення боргу не допускається використання принципу мовчазної згоди кредитора. Такий висновок є, зокрема, у справах за позовами до банку-відповідача про стягнення коштів за депозитними договорами за участю ТОВ «ФК «Фінілон» як третьої особи, з якою банк 17 листопада 2014 року уклав договір про переведення боргу:

(1) оскільки вкладники не надали згоду на переведення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу, який банк уклав із ТОВ «ФК «Фінілон», не створює юридичні наслідки для позивачів. Тому суди першої й апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про те, що саме банк, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21));

(2) закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має для кредитора істотне значення. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховує на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). За змістом статей 520, 521 ЦК України у разі заміни боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання та замінюється новим. Для того, щоб переведення боргу зумовило юридичні наслідки, необхідні дві складові: по-перше, укладення договору (двостороннього правочину) новим і первісним боржниками (такий правочин слід вчиняти у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання); по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність цієї згоди не зумовлює нікчемність відповідного договору. Така відсутність означає, що договір про переведення боргу не зумовив юридичні наслідки для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21)).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 357/7395/20 (провадження № 61-5063св23), від 29 травня 2024 року у справі № 757/36695/20-ц (провадження № 61-17182св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 року у справі № 757/63039/21 (провадження № 61-15244св23), від 7 серпня 2024 року у справі № 757/38290/18-ц (провадження № 61-11997св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 червня 2024 року у справі № 757/23797/20-ц (провадження № 61-2021св24), від 12 червня 2024 року у справі № 757/509/21 (провадження № 61-11280св23) тощо.

23. З огляду на викладене обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що саме банк, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем за вимогами позивача. Доводи банку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновку про нікчемність переведення боргу 17 листопада 2014 року є безпідставними. У вказаному рішенні немає того висновку, який банк просить виключити. На це відповідачеві правильно вказав апеляційний суд в оскарженій постанові.

(2.2) Чи є підстави для стягнення коштів за договорами банківського вкладу, якщо вкладник подав заяву про розірвання цих договорів?

24. Позивач стверджував, що укладення договорів банківського вкладу підтверджують ці договори, а також відповідні довідки банку, у яких є дані про залишки коштів на рахунках позивача. 16 квітня та 19 травня 2021 року він подав до банку заяви «про розторгнення договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів». Відповідач надав відповіді на ці заяви. Вказав, що не може ідентифікувати позивача як підписанта. Тому кошти не повернув. З огляду на це позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення коштів.

25. Суд першої інстанції вважав, що немає доказів відмови банку повернути позивачеві кошти. Зауважив, що на заяві від 16 квітня 2021 року відсутній підпис позивача, а на заяву від 19 травня 2021 року банк відповів, що не може її прийняти, бо заявник порушив порядок звернення, що не дозволяє ідентифікувати особу, яка його підписала та поштою надіслала. Тому цей суд вважав позов передчасним.

26. Апеляційний суд виснував про протилежне. Вказав, що позивач підписав заяву від 19 травня 2021 року «про розторгнення договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів». Банк її отримав 24 травня 2021 року та у відповіді від 9 червня 2021 року фактично відмовив у поверненні коштів, після чого позивач звернувся до суду.

27. З огляду на вказані висновки апеляційного суду безпідставним є твердження відповідача про відсутність у матеріалах справи належно оформленого звернення позивача з вимогою про повернення коштів. Обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що банк не виконав вимогу заяви позивача про розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів від 19 травня 2021 року, чим порушив відповідні права вкладника.

28. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

29. За змістом пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном.

30. Поняття «майно» у цій статті має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права й інтереси, що складають активи (наприклад, борги), можуть також вважатися «майновими правами» і відповідно «майном» у розумінні положення пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (Suk v. Ukraine, заява № 10972/05, § 22)). Банківські вклади, безперечно, становлять майно згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine, заяви № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00)).

31. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

32. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

33. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника (абзац перший частини другої статті 1060 ЦК України).

34. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

35. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

36. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

37. Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним унаслідок вчинення односторонньої відмови від нього. Якщо сторони не встановили такий момент, то ним має бути момент одержання іншою стороною повідомлення про односторонню відмову від договору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 199/10008/21 (провадження № 61-17999св23)).

38. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

39. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

39.1. Позивач на території Автономної Республіки Крим уклав із відповідачем такі договори банківського вкладу:

(1) договір № SAМDN4197, згідно з яким розмір вкладу становив 15 000,00 доларів США, проценти - 7,5 % річних, строк - із 20 лютого 2012 року до 20 серпня 2012 року;

(2) договір № SAМDN4950, згідно з яким розмір вкладу становив 10 000,00 доларів США, проценти - 9 % річних, строк - із 25 вересня 2012 року до 25 вересня 2013 року;

(3) договір № SAМDNWFD300, згідно з яким розмір вкладу становив 68 958,00 доларів США, проценти - 10 % річних, строк - із 8 січня 2014 року до 8 січня 2015 року;

(4) договір «Стандарт» (рахунок № НОМЕР_5), згідно з яким розмір вкладу становив 16 157,00 доларів.

39.2. Згідно з витягом з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та довідками відповідача від 8 грудня 2021 року:

за договором № SAMDN4950 сума коштів до виплати, яка включала нараховані проценти за вкладом, на дату переведення боргу становила 13 426,33 доларів США та 151,42 доларів США;

за договором № SAMDNWFD300 сума коштів до виплати, яка включала нараховані проценти за вкладом, на дату переведення боргу становила 70 633,62 доларів США;

за депозитом на картковому рахунку № НОМЕР_7 сума коштів до виплати, яка включала нараховані проценти за вкладом, на дату переведення боргу становила 16 172,09 доларів США та 150,95 доларів США;

за договором № SAMDN4198сума коштів до виплати, яка включала нараховані проценти за вкладом, на дату переведення боргу становила 450,36 доларів США та 839,58 доларів США (т. 1, а. с. 40).

39.3. Відповідно до довідки банку від 19 травня 2014 року № 1021488 позивач на вказану дату мав такі залишки коштів:

за договором «Стандарт» (рахунок № НОМЕР_5 ) - 16 308,45 доларів США, з яких 151,45 доларів США відсотків;

за договором № SAMDNWFD300 (рахунок № НОМЕР_4) - 70 076,99 доларів США, з яких 1 118,99 доларів США відсотків;

за договором № SAMDN4950 (рахунок № НОМЕР_3) - 13 533,77 доларів США, з яких 3 533,77 доларів США відсотків;

за договором № SAMDN4198 (накопичувальний рахунок НОМЕР_2) - 1 280,54 доларів США відсотків (т. 1, а. с. 10).

39.4. Згідно з довідками банку від 8 грудня 2021 року:баланс коштів на накопичувальному рахунку за договором № SAMDN4198 становив 1 280,54 доларів США (т. 1, а. с. 67); договір № SAMDNWFD300 відкритий на 16 157,50 доларів США, а баланс на рахунку становив 16 308,45 доларів США (т. 1, а. с. 61).

39.5. До позовної заяви позивач приєднав заяву від 16 квітня 2021 року «про розторгнення договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів», у якій просив банк розірвати договори банківського вкладу № SAМDN4197 і № SAMDNWFD300 та повернути вклади з нарахованими процентами (т. 1, а. с. 14). На цій заяві немає підпису позивача.

39.6. Банк надав суду першої інстанції:

(1) заяву з підписом позивача від 19 травня 2021 року «про розторгнення договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів», у якій позивач просив, зокрема, повернути всі кошти, розміщені на поточних і депозитних рахунках, відкритих на його ім`я. Цю заяву відповідач отримав 24 травня 2021 року;

(2) два листи-відповіді на заяви позивача від 16 квітня та від 19 травня 2021 року, у яких банк повідомив позивачу про неприйняття цих заяв через порушення порядку звернення до банку (відповідно до пункту 3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267 (далі - постанова Правління НБУ № 267) письмовий запит фізичної особи-клієнта банку має бути підписаний цією особою; її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально) і неможливість ідентифікації особи, яка їх підписала (т. 1, а. с. 81 - 85).

40. Колегія суддів погоджується з апеляційним судом у тому, що відповідач порушив права позивача, коли не повернув належні останньому кошти за договорами банківського вкладу.

41. Обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що банк відмовив позивачеві у поверненні вкладів і процентів, коли надіслав відповідь на заяву позивача від 19 травня 2021 року та сповістив, що «позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, оскільки він направлений засобами поштового зв`язку».

42. Конституція України та Закони України не передбачають повноваження Національного банку України встановлювати вимоги щодо форми такого одностороннього правочину як відмова від договору банківського вкладу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року в справі № 757/42452/20 (провадження № 61-11837св23)). Тому постанова Правління НБУ № 267 незастосовна до відносин позивача з відповідачем щодо розірвання договорів банківського вкладу.

43. У касаційній скарзі відповідач не навів аргументи щодо неправильного застосування норм права для проведення розрахунків і стягнення спірних сум. Наголосив на неналежності його як відповідача (належності ТОВ «ФК «Фінілон»), а також на тому, що позивач у визначеному порядку не подав належно заяву про розірвання договорів банківського вкладу. З огляду на вказане, беручи до уваги наведені вище висновки, постанову апеляційного суду у частині задоволених вимог слід залишити без змін.

(2.3) Щодо інших доводів касаційної скарги

44. Суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд скасував це рішення й ухвалив нове, згідно з яким позов задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь держави 11 350,00 грн судового збору. Відповідач вважає, що стягнення з нього судового збору в означеному розмірі не враховує припис статті 141 ЦПК України про пропорційність відшкодування судових витрат розміру задоволених вимог. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з цим аргументом відповідача погоджується.

45. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

46. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).

47. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

48. За змістом підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Такий мінімум згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» із 1 січня 2021 року становив 2 270,00 грн.

49. У позовній заяві, яку позивач подав 8 липня 2021 року, він просив стягнути з відповідача сумарно 193 634,71 доларів США вкладів, процентів за користування ними та три проценти річних. З огляду на загальну суму вимог за подання такої заяви судовий збір слід розрахувати за максимальною ставкою: 11 350,00 грн (2 270,00 грн прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 5).

50. Апеляційний суд задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача 168 647,97 доларів США вкладів і процентів (87,1 % від загальної суми вимог). Тому з відповідача на користь держави слід було стягнути 9 885,85 грн судового збору (11 350,00 грн х 87,1 : 100).

51. З огляду на наведене постанову апеляційного суду належить змінити у частині стягнення з відповідача судового збору за подання позовної заяви, зменшивши його розмір з 11 350,00 грн до 9 885,85 грн.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

52. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 1 і 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

53. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

54. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

55. Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково: залишити без змін постанову апеляційного суду у частині стягнення з відповідача сум вкладів і процентів, а також змінити її у частині стягнення судового збору за подання позовної заяви, зменшивши його розмір з 11 350,00 грн до 9 885,85 грн.

(3.2) Щодо судових витрат

56. Оскільки Верховний Суд погодився з апеляційним судом щодо суті позовних вимог, а саме стосовно стягнення з відповідача суми вкладів і процентів за користування ними, судовий збір за подання касаційної скарги залишається за відповідачем.

57. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати за подання касаційної скарги слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

2. Залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення сум вкладів і процентів.

3. Змінити постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відшкодування судового збору за подання позовної заяви, зменшивши розмір цього відшкодування з 11 350,00 грн до 9 885,85 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко