Справа № 697/1730/21
Провадження № 2/761/1055/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Подкуйка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в якому просив суд стягнути з Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 86 643,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 29.08.2018 р. на 62 км +427 м автодороги Київ-Знам?янка з вини водія ОСОБА_3 , мала місце ДТП за участю забезпеченого автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , у результаті якої заподіяно механічних пошкоджень автомобілю «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 та яким керував Позивач.

05.09.2018 р. Позивач звернувся до Відповідача з повідомленням про ДТП та подав заяву про виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування на власний рахунок.

12.03.2021 р. Позивач повторно до першої заяви подав Відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, в якій зазначив оновлені власні реквізити для отримання страхового відшкодування.

Однак відповідачем не було здійснено страхове відшкодування.

У зв`язку із вищезазначеним позивач звернувся до суду.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2021 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

18 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позову.

27 січня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, було зупинено провадження у справі.

27 грудня 2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта від 18.12.20.23 №18154/23-54 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити.

Третя особа у судове засідання не прибув, повідомлявся судом належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (на даний час АТ «СК «ІНГО») та ТОВ «УЛФ-Фінанс» було укладено договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AM/4297826, за яким забезпечено автомобіль «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 .

Полісом № AM/4297826 встановлено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну в розмірі 100 000,00 грн. та франшизу в розмірі 00,00 грн.

Даний договір страхування було укладено на підставі, у порядку та на умовах Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

29.08.2018 р. на 62 км +427 м автодороги Київ-Знам?янка з вини водія ОСОБА_3 , мала місце ДТП за участю забезпеченого автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , у результаті якої заподіяно механічних пошкоджень автомобілю «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 та яким керував Позивач.

05.09.2018 р. Позивач звернувся до Відповідача з повідомленням про ДТП та подав заяву про виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування на власний рахунок.

Представником Відповідача було оглянуто транспортний засіб Позивача і складено Рапорт аварійного комісару з фотографіями від 29.08.2018 р.

Крім того, АТ «СК «ІНГО» звернулось до суб?єкта оціночної діяльності «ФОП ОСОБА_5 » для проведення незалежної оцінки з визначення вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 .

Відповідно до Звіту про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу № 1759592 від 05.02.2021 р., складеного СОД «ФОП ОСОБА_5 », ринкова вартість автомобіля Позивача «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , складає 63 840,53 грн., а вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу складових, складає 1 084 940,61 грн. та встановлено, що проведення відновлювального ремонту недоцільне з економічної точки зору, оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля, перевищує ринкову вартість досліджуваного КТЗ.

Отже, автомобіль «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 є фізично знищеним, так як витрати відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Для визначення вартості автомобіля «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 у пошкодженому стані після ДТП (утилізаційної вартості автомобіля), АТ «СК «ІНГО» звернулось до СОД «ФОП ОСОБА_6 » для виконання автотоварознавчого дослідження.

Відповідно до Висновку про оцінку вартості пошкодженого КТЗ № 1759592-2 від 05.02.2021 р., складеного СОД «ФОП ОСОБА_6 », вартість автомобіля ««Ford Transit», д/н НОМЕР_2 у пошкодженому стані після ДТП, складає 10 470,00 грн.

Враховуючи здійсненні страховиком розрахунки, розмір страхового відшкодування, мав складати 53 370,53 грн. (63 840,53 грн. (ринкова вартість транспортного засобу) - 10 470,00 грн. (залишкова вартість транспортного засобу).

При зверненні з первинною заявою про виплату страхового відшкодування від 05.09.2018 р., Позивачем не було надано Відповідачу документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно, а саме свідоцтво про реєстрацію пошкодженого транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , а отже не підтверджено майновий інтерес стосовно пошкодженого майна на день настання ДТП.

Листом від 14.09.2018 р. Відповідач запропонував Позивачу надати документи, які підтверджують право власності на пошкоджений транспортний засобів «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , для отримання страхового відшкодування.

12.03.2021 р. Позивач повторно до першої заяви подав Відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, в якій зазначив оновлені власні реквізити для отримання страхового відшкодування.

Однак, документи, що підтверджують майновий інтерес Позивача, щодо пошкодженого транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , не надав.

Крім того, Позивачем було надано довіреність від 13.01.2021 р. зі строком дії до 13.07.2021 р., якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 (Позивач) бути її представником в будь-яких страхових компаніях та одержувати гроші по страховому відшкодуванню.

Однак, із тексту наданої довіреності не вбачається, що ОСОБА_4 є власником транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 та яким саме документом (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу), підтверджується її право власності на даний автомобіль.

Також, необхідно звернути увагу суду, що згідно отриманої Відповідачем відповіді від НПУ встановлено, що під час ДТП, яка мала місце 29.08.2018 р. водієм, який керував забезпеченим транспортним засобом «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , зазначено ОСОБА_7 та взагалі не вказано винну особу. Додаток до протоколу огляду місця події від 29.08.2018 також підписував ОСОБА_7 .

В той же час, згідно наданої Позивачем постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 28.10.2020 р., встановлено, що під час ДТП, яка мала місце 29.08.2018 р. водієм, який керував забезпеченим транспортним засобом «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , зазначено ОСОБА_3 .

Листом від 31.03.2021 р. Відповідач повідомив Позивача про наявні розбіжності в документах та вдруге запропонував подати документи, що підтверджують майновий інтерес Позивача або ОСОБА_8 , щодо пошкодженого транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію Т3).

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Правовідносини, що склались між сторонами регулюються нормами спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (надалі за текстом -Закон).

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно зі ст. 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Суд зазначає, що з аналізу вказаних правових норм вбачається, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Також наведене знайшло своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але с зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

В своїй Постанові від 14.12.2021 в справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням.

Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України).

Суд зауважує, що відповідно до п. 34.4. ст. 34 Закону для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх представники (працівники, аварійні комісари або експерти).

На виконання вимог Закону, представником Відповідача було оглянуто транспортний засіб Позивача і складено Рапорт аварійного комісару з фотографіями від 29.08.2018 р.

Крім того, АТ «СК «ІНГО» звернулось до суб?єкта оціночної діяльності «ФОП ОСОБА_5 » для проведення незалежної оцінки з визначення вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 .

Згідно з вимогами п. 22.1. ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Було встановлено, що автомобіль фактично знищений, оскільки витрати відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Вказане також було підтверджено висновком експерта від 18.12.20.23 №18154/23-54 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи.

Відповідно до висновку судового експерта вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Ford Transit, д/н НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталась 29.08.2019 станом на момент ДТП дорівнювала 527 073,50 грн, тобто проведення відновлювального ремонту недоцільне з економічної точки зору, оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля, перевищує ринкову вартість досліджуваного КТЗ.

Порядок відшкодування шкоди, пов?язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За умовами и. 30.1. ст. 30 Закону, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно п. 30.2. ст. 30 Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи здійсненні страховиком розрахунки, розмір страхового відшкодування, мав складати 53 370,53 грн. (63 840,53 грн. (ринкова вартість транспортного засобу) - 10 470,00 грн. (залишкова вартість транспортного засобу).

Згідно п. 35.1. ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 лнів з дня полання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п.п. «2» п. 35.2. ст. 35 Закону, до заяви додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно, на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну. Зазначені документи, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником.

Пунктом 1.6. Закону, встановлено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

При зверненні з заявою про виплату страхового відшкодування від 05.09.2018 р., Позивачем не було надано Відповідачу документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно, а саме свідоцтво про реєстрацію пошкодженого транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 , а отже не підтверджено майновий інтерес стосовно пошкодженого майна на день настання ДТП.

12.03.2021 р. Позивач повторно до першої заяви подав Відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, в якій зазначив оновлені власні реквізити для отримання страхового відшкодування.

Позивачем було надано довіреність від 13.01.2021 р. зі строком дії до 13.07.2021 р., якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 (Позивач) бути її представником в будь-яких страхових компаніях та одержувати гроші по страховому відшкодуванню.

Однак, із тексту наданої довіреності не вбачається, що ОСОБА_4 є власником транспортного засобу «Ford Transit», д/н НОМЕР_2 та яким саме документом (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу), підтверджується її право власності на даний автомобіль.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

До заяви додаються документи, визначені п.35.2 ст.35 Закону, зокрема: документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону у разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Позивач в позовній заяві зазначає, що він правомірно володіє транспортним засобом, оскільки йому було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, спричинення йому шкоди як користувачу майна є достатньою підставою звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Однак, суд критично ставиться до цих доводів позивача, оскільки виплата в такому разі страхового відшкодування володільцю майна без відповідної правової підстави (документа, що посвідчує право Позивача на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), а не власнику, є порушенням прав власника, оскільки власник: втратив належний йому на праві власності транспортний засіб внаслідок його фізичного знищення; не отримає виплату страхового відшкодування за власний транспортний засіб, оскільки на неї заявляє право Позивач; не отримає навіть залишків пошкодженого транспортного засобу, оскільки вони, в силу Закону, належать Страхувальнику.

А відтак, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не має правових підстав для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення страхового відшкодування на свою користь, оскільки його права не були порушені.

Положеннями статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.

В Законі України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначається, що даний Закон регулює відносини у сфері обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров?ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов?язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому позовну заяву слід залишити без задоволення.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 6, 9, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 22, 23, 1166, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст.3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 223, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - Черкаська обл., Черкаський р-н., с. Литвинець, РНОКПП НОМЕР_3 ,

Приватне акціонерне товариство Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», адреса місцезнаходження - м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 33, ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.

Повний текст рішення виготовлений 17 червня 2024 року.

Суддя: