Справа № 760/7574/22
Провадження №2/760/1835/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

представника позивача Городенського О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача АТ «Універсал Банк» - Городенський О.А. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), а також стягнути з відповідачів судові витрати в сумі 2481 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №050-2900/756-0453 (на придбання майна), відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 128 500,00 швейцарських франків, строком до 01 листопада 2027 року.

Цільове призначення виданого кредиту відповідно до пункту 1.3 кредитного договору: на придання майна, а саме однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 12 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в іпотеку було передано однокімнатну квартиру, площею 40,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, банком було подано до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі №2-2255/2010 позовну заяву було задоволено та стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 043 711,32 грн.

На виконання вищезазначеного рішення, Деснянським районним судом міста Києва 30 січня 2012 року видано виконавчий лист, що в подальшому пред`явлений до примусового виконання д приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М.

В рамках примусового виконання виконавчого провадження НОМЕР_3 було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме квартиру АДРЕСА_1 .

28 вересня 2020 року електронні торги не відбулись, в зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

16 листопада 2020 року приватним виконавцем складено акт НОМЕР_3 про реалізацію предмета іпотеки.

27 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем та видано свідоцтво №2279, номер запису про право власності 39420705 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 .

В лютому 2022 року позивачем було направлено вимоги відповідачам про добровільне виселення з квартири банку та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуттям права власності позивачем на спірну квартиру, які були одержані відповідачами.

Однак, добровільне звільнення житлового приміщення не відбулося, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду із даним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 червня 2022 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 12 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 050-2900/756-0453 (на придбання майна), відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 128 500,00 швейцарських франків, строком до 01 листопада 2027 року.

Цільове призначення виданого кредиту відповідно до пункту 1.3 кредитного договору: на придбання майна, а саме однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У забезпечення виконання зобов`язання 12 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого була однокімнатна квартира, загальною площею 40,10 кв.м, житловою площею 16,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Указаний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 2304.

16 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2255/2010, виданого 30 січня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 134 161,49 швейцарських франків та стягнення судового збору в розмірі 1700 грн та оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, складено акт про реалізацію предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження НОМЕР_3.

27 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. було проведено державну реєстрацію права власності на майно, що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , та видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2279.

21 лютого 2022 року представником АТ «Універсал Банк» було направлено вимоги відповідачам по справі про добровільне виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Зазначені письмові вимоги були одержані відповідачами 17 березня 2022 року

Добровільне звільнення житлового приміщення не відбулось.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР (тут і надалі - у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) та стаття 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

За положенням статті 109 ЖК УРСР, положення яких кореспондуються із приписами статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц погодилася з такими висновками.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, Верховний суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зробив висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, спірний будинок придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, на яке було звернено стягнення за рішенням суду.

Так, придбання будинку за рахунок кредитних коштів підтверджується копіями кредитного та іпотечного договору, наявних в матеріалах справи, з яких вбачається, що вартість придбаної квартири дорівнює вартості отриманих у позивача кредитних коштів.

Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.

Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження прав власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Вказане кореспондується з положеннями статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підтвердження створення перешкод у праві власності своїм майном позивач указував, що через проживання у спірному житлі відповідачів, АТ «Універсал Банк» не може користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Указані обставини підтверджуються актом про встановлення факту перебування у жилому приміщенні від 26 січня 2022 року та відповіддю приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н. №63/01-16 від 31 травня 2021 року.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВС №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт вчинення відповідачами перешкод у користуванні майном позивача.

З огляду на те, що відповідачі, купуючи будинок за кредитні кошти, та передаючи його в іпотеку, розуміли, що в разі не повернення кредиту та звернення стягнення на майно, їм доведеться звільнити будинок, що прямо передбачено ст. 109 ЖК України і здійснювати самим заходи для облаштування іншого житла, наймати в оренду, чи переїжджати до іншого житла, відсутні підстави вважати, що має місце непропорційне втручання в права відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1240,50 грн з кожного.

Керуючисьст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» 1240 (одну тисячу двісті сорок) гривень 50 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» 1240 (одну тисячу двісті сорок) гривень 50 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

- позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк», , місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19;

- відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 ;

- відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Суддя Солом`янського районного

суду міста Києва Н.М. Аксьонова