справа № 631/83/24
провадження № 2/631/287/24
У Х В А Л А

п р о з а л и ш е н н я п о з о в у б е з р о з г л я д у

26 грудня 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши усно у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу з єдиним унікальним № 631/83/24 (провадження № 2/631/287/24) за позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів»,-

в с т а н о в и в :

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» (а. с. 1 3).

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 543/24-вх від 30.01.2024 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/83/24 (провадження № 2/631/287/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 14).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , вбачається, що вона просить суд стягувати з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів за період з 30.10.2018 року по 30.07.2023 року в розмірі 51717,31 гривень, поклавши судові витрати на відповідача (а. с. 3).

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , зазначила, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10.12.2018 року на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину, щомісячно, починаючи з 30.10.2018 року й до повноліття дитини. Оскільки відповідач не сплачує аліменти, утворилася заборгованість, яка відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 17.01.2024 року, виданого Нововодолазьким ВДВС Харківського району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на грудень 2023 року склала 155421,68 гривень, у зв`язку із чим позивачка має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів (1 3).

Вказаний позов поданий та підписаний ОСОБА_2 в порядку представництва за довіреністю, посвідченою 23.03.2023 року в місті Гданськ Республіки Польща консулом Консульства України Кононенко Т. В. та зареєстрованою в реєстрі за номером № 570/4/588, із строком дії до 23.03.2026 року без права передоручення й, зокрема із таким повноваженнями: бути представником в усіх без винятку судах України, користуючись усіма правами, які надаються законом позивачу з питань стягнення аліментів з батька неповнолітньої дитини довірителя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 (а. с. 3, 12).

У відповідності до приписів частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд в день надходження позову звернувся до відповідних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_3 , відповідь на який отримав лише 20.09.2024 року за вхідним № ЕП-1721/24-вх (а. с. 15, 16, 18).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 20.09.2024 року, прийнято позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє Руденко Л. М., до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі (а. с. 19 23).

18.11.2024 року за вхідним № 8124/24-вх представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Орєхова Н. В., яка діє за ордером (серії АХ 1214879), виданим 15.10.2024 року на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 15.10.2024 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 , а також дубліката свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 766), видного 31.01.2023 року на підставі відповідного рішення Ради адвокатів Полтавської області, звернулась в суд із клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду, обґрунтовуючи його тим, що позивач, від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 на підтвердження своїх повноважень як представника надала копію довіреності від 23.03.2023 року, виданої в місті Гданськ, Республіка Польща, й посвідченої ОСОБА_6 - консулом Консульства України в Гданську, що підписана Руденко О. І. в її присутності, особу встановлено, дієздатність перевірено та зареєстровано в реєстрі за номером № 42570/4/588. Однак повноваження представника позивача ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , не підтвердженні належним чином, оскільки довіреності, видані громадянами України та посвідчені посадовими особами консульства (дипломатичного представництва) України за кордоном, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей (Інформаційний лист Нотаріальної палати України від 26.09.2022 року «Щодо відсутності підстав для реєстрації довіреностей, посвідчених нотаріусами іноземних держав, у Єдиному реєстрі довіреностей»). Проте, звертаючись до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою про стягнення пені по аліментах до відповідача ОСОБА_3 , представник позивача ОСОБА_2 на підтвердження своїх повноважень надала тільки довіреність без даних щодо її реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей. Крім того, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уповноважила ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 «... Бути моїм представником в усіх органах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі в органах державної виконавчої влади та місцевого самоврядування (їх структурних та територіальних підрозділах), зокрема (але не виключно) - в органах нотаріату, перед державними та приватними нотаріусами, органах державної реєстрації актів цивільного стану, у державних, приватних органах виконавчої служби, правоохоронних органах, органах поліції, в усіх без винятку судах України (господарських судах, третейських судах, місцевих судах, апеляційних судах, касаційних, адміністративних, окружних адміністративних. Вищому господарському суді України, Верховному Суді України), державних, громадських, адміністративних та інших установах та організаціях, у тому числі, але не виключно органах прокуратури, органах внутрішніх справ, юстиції, дізнання та досудового слідства, Службі безпеки України, правоохоронних установах, органах державної влади та управління, місцевого самоврядування, в органах Державної виконавчої служби України, Вищій раді юстиції України, органах нотаріату, експертних установах, в засобах масової інформації, та в інших установах, незалежно від форм власності та підпорядкування, у взаємовідносинах з третіми особами (зі всіма юридичними та фізичними особами, користуючись усіма правами які надаються законом позивачу, заявнику, відповідачу, стягувачу, боржнику, потерпілому, третій особі питань стягнення аліментів з батька моєї неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 . Таким чином, оскільки позов поданий щодо стягнення неустойки (пені), тому просила позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» залишити без розгляду (а. с. 41 43).

Ухвалою, постановленою 18.11.2024 року Нововодолазьким районним судом Харківської області в межах справи з єдиним унікальним № 631/83/24 (провадження № 2/631/287/24) розгляд справи було відкладено, визнано явку сторони позивача у судове засідання обов`язковою, нове судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04.12.2024 року о 15 годині 00 хвилин та зобов`язано сторону позивача надати у судове засідання оригінали документів, що є предметом спору, а також на підтвердження повноважень, задля усунення відповідних сумнівів згідно з приписами частини 6 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України (а. с. 45 49).

Зазначена ухвала вручена представнику позивача за довіреністю ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , 29.11.2024 року, про що свідчить її особистий короткий підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Отже, сторона позивача у процесуальний строк та спосіб, визначений пунктом 1 частини 6 статті 272 та пунктом 1 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, обізнана про обов`язковість явки до суду із наданням оригіналів документів на підтвердження повноважень представника задля усунення сумніві (а. с. 51).

04.12.2024 року розгляд справи не відбувся й перенесений на 26.12.2024 року (а. с. 67).

Натомість, представник позивача за довіреністю Руденко Л. М. 25.12.2024 року за вхідним № 8972/24-вх надіслала заяву, в якій підтвердила обізнаність у змісті ухвали суду від 18.11.2024 року, та повідомила про фактичне перебування позивача ОСОБА_1 з 2022 року постійно у Республіці Польща, де вона проживає та працює, у зв`язку з чим з`явитися у судове засідання по справі немає можливості. До заяви представник долучає лише оригінал розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.01.2024 року та просить справу розглянути за її відсутності (а. с. 71, 72 73).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України через представника, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного вище кодексу щодо участі у судовому процесі через представника за довіреністю Руденко Л. М., яка письмово підтвердила фактичну відсутність позивача на території України з 2022 року.

Представник позивача за довіреністю Руденко Л. М. у судове засідання також не з`явилась, однак подала заяву, зареєстровану за вхідними № 8972/24-вх від 25.12.2024 року, в пункті 2 прохальної частини якої просила розгляд справи провести за її відсутності та за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, проте скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного вище кодексу щодо участі у судовому процесі через свого представника за ордером адвоката Орєхової Н. В.

Представник відповідача за ордером адвокат Орєхова Н. В. у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак подала заяву, зареєстровану за вхідними № 9021/24-вх від 26.12.2024 року, в якій просила судове засідання провести за її із відповідачем відсутності, наполягаючи на своєму клопотанні про залишення позову без розгляду через подачу позовної заяви представником, який не має права на ведення справи в суді.

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а на підставі правил частини 3 статті 211 зазначеного вище цивільного процесуального кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Також, зі змісту частини 1 статті 223 наведеного вище кодифікованого акта вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Одночасно із цим, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі й ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

Натомість, Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, зокрема, у пункті 71 свого рішення, ухваленого 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06), що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень під час судового розгляду не має, суд вважає за можливе провести судове засідання у їх відсутність.

Доходячи такого, суд зауважує, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» подана представником позивача Руденко Л. М., яка діє на підставі довіреності, виданої без права передоручення особою, яка фактично безперервно перебуває закордоном з 2022 року.

Тому, вирішуючи питання щодо допуску до участі у справі адвоката Громова А. В. як ще одного представника позивача та про можливість проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, суд констатує таке.

Частиною 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Згідно з приписом частини 2 цієї ж статті учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Відповідно до змісту частини 5 наведеної вище норми процесуального права суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Крім того, як обумовлює зміст частин 1 2 статті 182 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також в запереченнях проти заяв і клопотань, які подаються в письмовій або усній формі, зокрема, у випадках визначених цим кодексом, тільки в письмовій формі.

Отже, з огляду на вищевикладене, заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду подається письмово із одночасним її надсиланням усім іншим учасникам справи.

При цьому загальні вимоги до форми та змісту будь-якої письмової заяви, клопотання, заперечення, визначені у статті 183 цивільного процесуального кодифікованого закону України, зокрема, пункт 7 частини 1 вказаної норми процесуального права мовить про необхідність зазначення інших відомостей, що вимагаються цим кодексом.

Натомість, адвокат Громов А. В. у своїй заяві про проведення відеоконференції просить забезпечити проведення судових засідань у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, однак не зазначає про завчасне направлення такого клопотання іншим учасникам справи та не додає до своєї заяви як того вимагає Цивільний процесуальний кодекс України, жодного доказу на підтвердження вказаного факту.

Окрім цього, вищенаведена норма процесуального закону щодо участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, зафіксована у частині 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, обумовлює, що про наявність відповідної технічної можливості забезпечити учасники справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції зазначається в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Втім, суд наголошує, що такого застереження ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження у справі не містить, з огляду на нестабільне інтернет з`єднання в суді.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначені статтею 223 цього кодексу.

Принаймні, відповідно до пункту 2 частини 2 й частини 9 цієї статті, а також частини 1 статті 240 цивільного процесуального кодифікованого закону України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, про що постановляє відповідну ухвалу.

Натомість, питання, яке порушено перед судом стороною відповідача полягає у залишенні позову без розгляду через відсутність повноважень у представника позивача за довіреністю, яка й звернулась в суд із позовом від імені та в інтересах позивача.

Відтак, суд переконаний, що питання про допуск нового представника позивача в межах цієї справи та щодо можливості брати ним участь у судовому розгляді справи дистанційно, слід вирішувати лише після розв`язання за суттю питання щодо подання позову в суд неповноважною, на думку представника відповідача за ордером, особою, тобто у разі можливості розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» по суті позовних вимог у судовому засіданні.

Отже, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення клопотання представника відповідача за ордером щодо залишення позовної заяви без розгляду, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що позовну заяву заяву ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» слід залишити без розгляду з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Розв`язуючи питання щодо можливості залишити цей позов без розгляду або відмовити у задоволенні клопотання сторони відповідача, суд, перш за все, виходить з того, що приписом статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тобто, державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Крім того, положеннями статті 55 Конституції України обумовлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналогічне вбачається й у рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) в якому вказане, що частину 1 статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, вказана норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист й звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Зазначене беззаперечно кореспондує із приписами чинного цивільного процесуального законодавства України, зокрема, тим, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому згідно з приписом частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Відтак, захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість звернутися до суду з цивільним позовом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання. При цьому ними в розумінні приписів частини 1 статті 42 та частини 1 статті 48 цього кодексу є сторони (позивач і відповідач) й треті особи.

При цьому, як унормовує частина 2 статті 48 зазначеного процесуального кодифікованого закону України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з частиною 1 статті 184 Цивільного процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Частиною 1 статті 58 вказаного кодексу визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

При цьому передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, й наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Відповідно до правил частини 1 та 2 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Отже, як передбачено частиною 6 статті 19 зазначеного вище кодифікованого закону України для цілей цього кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Одночасно із цим, приписом пункту 1 частини 4 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Отже, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою, суд у відповідності до вимог статті 187 зазначеного кодифікованого закону в своїй ухвалі вказує за правилами якого позовного провадження слід розглядати справи: загального чи спрощеного.

З огляду на наведене та виходячи з матеріалів справи з єдиним унікальним № 631/83/24 (провадження № 2/631/287/24) судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Наведене надає можливість ОСОБА_1 як позивачу у справі за позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів мати представника, який не є адвокатом.

Як зазначено у частинах 1 3 статті 64 Цивільного процесуального кодексу України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордер і. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України.

Отже, повноважним представником сторони у справі, зокрема, позивача, може бути лише та фізична особа, яка має цивільну процесуальну правосуб`єктність.

Так, за правилом частини 1 і 2 статті 62 Цивільного процесуального кодексу України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Одночасно із цим, приписом частини 5 і 6 зазначеної вище статті передбачено, що відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Крім того, правилом частини 9 статті 62 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вбачається зі змісту довіреністю, посвідченої 23.03.2023 року в місті Гданськ Республіки Польща консулом Консульства України Кононенко Т. В. та зареєстрованої в реєстрі за номером № 570/4/588, із строком дії до 23.03.2026 року, без права передоручення, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником в усіх без винятку судах України, користуючись усіма правами, які надаються законом позивачу, з питань стягнення аліментів з батька неповнолітньої дитини довірителя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 .

Натомість суть та предмет спору, який переданий на розгляд суду представником позивача ОСОБА_2 є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Положення частини 4 статті 155 Сімейного кодексу України наголошують, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Такою відповідальністю є неустойка.

Так, частиною 1 статті 196 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

З роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункті 22 своєї Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, убачається, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки /пені/ настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, стягнення неустойки (пені) за своєю правовою природою не є стягненням аліментів з батька неповнолітньої дитини, а є санкцією, визначеною сімейним законодавством України, внаслідок неналежного виконання платником аліментів своїх обов`язків по їх сплаті.

Наведене свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 , видаючи довіреність, посвідчену консулом України, не уповноважила ОСОБА_2 звертатись в суд із питанням про притягнення відповідача до відповідальності за прострочення сплати аліментів на дитину.

Тому, підписуючи позовну заяву та звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 вийшла за межи своїх процесуальних повноважень, тобто здійснила процесуальну дію, на яку не мала процесуальної дієздатності, що в свою чергу тягне за собою відсутність у неї відповідної повної процесуальної правосуб`єктності як представника у справі.

Наведене свідчить про те, що цю позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення такої справи в суді.

Частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до змісту частин 1 і 3 статті 237 цього ж кодексу представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилом, визначеним у частинах 2 і 3 статті 238 цивільного кодифікованого закону України, представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Як роз`яснює припис статті 244 вищевказаного акту представництво може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різного тлумачення законодавства у подібних спірних правовідносинах, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Оскільки повноваження щодо здійснення захисту законних інтересів осіб є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень представників здійснювати у спосіб, який вони обрали, захист законних прав та інтересів їх довірителем у процесуальний спосіб.

Відтак, з огляду на таке, судом на стадії, що передує розгляду справи по суті позовних вимог, достеменно встановлено, що представник позивача за довіреністю Руденко Л. М. не наділена правом звернення із цим позовом до суду й протилежне не доведене нею у процесуальний спосіб.

Крім того, звертаючись в суд із клопотання про залишення позову ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє Руденко Л. М., до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» без розгляду, представник відповідача адвокат Орєхова Н. В. зауважує про відсутність в матеріалах справи відомостей щодо реєстрації довіреності, за якою діє представник Руденко Л. М., в Єдиному реєстрі довіреностей.

Дійсно, згідно з нормою процесуального права, викладеною у частині 9 статті 62 Цивільного процесуального кодексу України, довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вже неодноразово згадано судом, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» поданий та підписаний ОСОБА_2 в порядку представництва за довіреністю, посвідченою 23.03.2023 року в місті Гданськ Республіки Польща консулом Консульства України Кононенко Т. В. та зареєстрованою в реєстрі за номером № 570/4/588, із строком дії до 23.03.2026 року, без права передоручення.

Громадянин України, який перебуває за кордоном має право видати від свого імені довіреність, в тому числі на розпорядження нерухомим та/або рухомим майном (транспортними засобами тощо). Посвідчення довіреностей консульством (або дипломатичним представництвом) за кордоном України відбувається в порядку та за правилами законодавства України.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України № 142/5/310 від 27.12.2004 року, вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб, які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Зокрема, консулами вчиняються такі види нотаріальних дій як посвідчення правочинів (договорів, заповітів, довіреностей тощо) (пункт 1.3 цього Положення).

При цьому, згідно з пунктами 2.1. і 2.3 Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні дипломатичного представництва та консульської установи. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості вчинюваних нотаріальних дій, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності дипломатичного представництва або консульської установи, у межах консульського округу. При вчиненні нотаріальних дій консул установлює особу учасників цивільних правовідносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина.

Відповідно до змісту пункту 2.2 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених консульствами (дипломатичними представництвами) України за кордоном відповідно до статті 38 (у разі відсутності доступу до Єдиного реєстру) Закону України «Про нотаріат», а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей.

Таким чином, дійсно довіреності, видані громадянами України та які посвідчені посадовими особами консульства (дипломатичного представництва) України за кордоном, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей, про що чітко зазначено в Інформаційному листі Нотаріальної палати України «Щодо відсутності підстав для реєстрації довіреностей, посвідчених нотаріусами іноземних держав, у Єдиному реєстрі довіреностей» від 26.09.2022 року.

Однак матеріали справи відомостей щодо такої реєстрації довіреності Руденко О. І. в Єдиному реєстрі довіреностей не містять. Суд у своїй ухвалі від 18.11.2024 року зобов`язував сторону позивача надати у судове засідання оригінали документів на підтвердження повноважень, задля усунення відповідних сумнівів згідно з приписами частини 6 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України, проте вони проігноровані.

Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Згідно з пунктами 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Крім того, приписом частини 1 статті 44 цього ж кодексу унормована неприпустимість зловживання процесуальними правами, тобто учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Як вже було відмічене, частиною 7 статті 81 цього ж кодексу імперативно визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Одночасно з цим, на підставі частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Крім того, відповідно до усталеної практики зазначеного вище міжнародного суду, зокрема, рішення від 20.05.2010 року у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», сформульовано правило, згідно з яким, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати допустимим обмеженням, так як воно за своєю природою потребує державного регулювання з боку Держави-учасниці, яка користується у цьому питанні певною свободою розсуду.

Відтак, процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Натомість, пунктами 1, 2 і 9 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодифікованого акту передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо:

- позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

- позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справ;

- позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

Розв`язуючи заявлене стороною відповідача клопотання про залишення позову без розгляду суд не вбачає підстав для залишення позову без руху із наданням часу задля усунення виявлених недоліків, оскільки у процесуальний спосіб змінити довіреність «заднім» числом неможливо, а надання ОСОБА_2 відомостей про реєстрацію довіреності, посвідченої консулом, в Єдиному реєстрі довіреностей, не змінить ситуації щодо відсутності у неї як у повіреної повноважень щодо порушення спору в суді між позивачем і відповідачем у цій справі стосовно застосування до останнього штрафних санкцій як до платника вже стягнути аліментів на утримання його неповнолітньої дитини.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги зазначені вищі норми процесуального права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази з питань залишення позову без розгляду чи без руху, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє Руденко Л. М., до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» слід залишити без розгляду як таку, що подано від імені заінтересованої особи особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Постановляючи ухвалу, суд вважає за можливе та необхідне зазначити що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04

Також, суд зазначає, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі й ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України», від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» і від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України»; статтями 55, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); рішеннями Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інших щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води); статтею 11, 237, 238 і 244 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 і 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», а також статтями 1 5, 7, 12, 13, 17, 18, 42, 43, 46 - 48, 56, 58, 62, 64, 76 82, 89, 128 131, частиною 3 статті 175, частиною 4 статті 185, частиною 2 статті 200, статтями 211, 214, 221, 223, пунктом 2 частини 1 та частиною 2 статті 257, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, статтею 263, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 16 частини 1 статті 353 і частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 «Про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів» залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що після усунення умов, які були підставою для залишення цього позову без розгляду, вона має право звернутися до суду повторно.

Копію ухвали надіслати ОСОБА_1 , а також всім іншим учасникам справи протягом двох днів з дня її складення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вступну та резолютивну частини ухвали було постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повний текст ухвали складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 31 грудня 2024 року.

Суддя С. В. Мащенко