КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4398/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Димитрієва Володимира Валеріановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року у складі судді Катющенко В.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням зміни предмету позову просила:

- збільшити її частку у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 до 91,55 % (1831/2000) частки;

- визнати право власності на 91,55 % (1831/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 за нею;

- зменшити частку ОСОБА_1 у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 до 8,45 % (169/2000) частки;

- виключити з спільної сумісної власності та визнати право власності на 8,45 % (169/2000) частки в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який було зареєстровано 12 червня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від сумісного шлюбу мають дітей.

Постановою Київського апеляційного суду залишено без змін рішення Дніпровського суду м. Києва від 03 травня 2022 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та стягнення аліментів на дітей.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1995 року № 263 та свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1130 ОСОБА_2 набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_2 . Зазначена квартира знаходилась у приватній спільній частковій власності з її рідним братом ОСОБА_5 по розміру частки.

Відповідно договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу в реєстрі за №1630, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 як співвласники передали у власність вищезазначену квартиру покупцеві та отримали від продажу квартири 1 072 500 грн.

Відповідно до розподілу часток на квартиру, ОСОБА_2 від продажу квартири отримала грошові кошти у розмірі 536 250 грн. В той же день, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона прийняла у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 (три, літера а) та сплатила за неї грошові кошти у розмірі 585 750 грн. Вказала, що грошові кошти в сумі 536 250 грн належали їй особисто, оскільки набуті нею на підставі продажу особистого та спадкового майна. Підтвердженням того, що саме ці грошові кошти були сплачені за купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1 - є малий проміжок часу між продажем квартири (1/2 частки в квартирі) під номером АДРЕСА_2 та купівлею квартири АДРЕСА_1 .

Зазначені правочини відбулись у один день, зареєстровані у Державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., порядкові номера реєстрації договорів в реєстрі - 1629 та 1632.

Загальна сума грошових коштів, які сплачено за придбання квартири складає 585 750 грн. Грошові кошти, які належали особисто ОСОБА_2 у розмірі 536 250 грн були сплачені за придбання квартири. Решту грошових коштів у розмірі (585 750 - 536 250) = 49 500 грн було надано відповідачем для придбання квартири.

Таким чином, частка грошових коштів ОСОБА_2 від загальної вартості квартири, яка була надана на придбання квартири складає: 536 250 : 5 857,50 = 91,55 % (1831/2000 частка позивачки) - є розміром особистих грошових коштів від загальної вартості квартири, які були сплачені нею на придбання квартири. Частка відповідача, яка була оплачена в рахунок грошових коштів, які відповідач отримав у подарунок від своїх батьків, з розрахунку 100% - 91,55% = 8,45% (49 500 грн), складає 169/2000 частки квартири.

Таким чином, 91,55 % (1831/2000) частка квартири, що придбана частково за рахунок особистих коштів позивачки у сумі 536 250 грн, яка не підлягає поділу між подружжям в порядку ст. 69 СК України та 8,45 % (169/2000) частка квартири придбана частково за рахунок особистих коштів відповідача у сумі 49 500 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року з урахуванням ухвали того ж суду від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистою приватної власності на 91,55%, що становить 1831/2000 частки, квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 12 286 грн 01 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Димитрієв В.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції невірно дослідив обставини справи, адже квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Вказано, що грошові кошти на купівлю квартири сторони (подружжя) накопичували за весь час спільного проживання в шлюбі, тобто з 12 червня 2012 року. Джерелом надходження коштів було отримання заробітку чоловіком та дружиною, періодична грошова допомога від батьків, грошові кошти подаровані на весілля, отримання додаткового заробітку подружжям.

Посилається на те, що згоду на розпорядження спільним коштами подружжя та безпосередньо згоду на купівлю квартири відповідач надав 03 грудня 2013 року про що у приватного нотаріуса було складено відповідну заяву, даний факт підтверджується самим договором купівлі-продажу квартири.

Звертає увагу суду на те, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Оскільки відповідач надав свою згоду на придбання спірної квартири (на укладення договору купівлі-продажу), то це майно вважається придбаним в інтересах сім`ї. Натомість, суд мав критично оцінити показання свідка ОСОБА_6 , оскільки остання перебуває у родинних відносинах з позивачкою, а її свідчення не можуть братися за основу у визначенні за чиї саме кошти була придбана квартира.

Крім того вважає, що оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін за згодою відповідача, то це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №428/9583/15-ц, провадження № 61-18068св18).

Вказує, що позивачкою не доведено, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти, які вона начебто отримала від продажу належної їй частки в квартирі, яку вона успадкувала.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази (виписка по банківському рахунку), які підтверджують надходження грошових коштів на рахунок позивачки від продажу її спадкової квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Грибова О.О. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року без змін.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Димитрієва В.В. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Грибову О.О. в інтересах ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону вказане рішення відповідає в повній мірі.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду оскаржено відповідачем за змістом лише в частині задоволених вимог, а в частині незадоволених позивачкою не оскаржено, з огляду на що рішення суду переглядається судом у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Як убачається зі справи, що з 12 червня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року у справі № 755/12374/21 (а.с. 35-37 т.1).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 належала частки квартири АДРЕСА_2 . Співвласником зазначеної квартири був ОСОБА_5 (а.с. 14 т.1).

20 грудня 2013 року за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 14.02.95 Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва та свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-1128, виданого 12 листопада 2012 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О. було зареєстровано право спільної часткової власності на частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20-21 т.1).

Відповідно до заяви від 20 грудня 2013 року адресованої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було стверджено, що квартира під номером АДРЕСА_2 , є їх особистою приватною власністю, оскільки набута в результаті приватизації та успадкування, і осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на зазначену квартиру, в тому числі відповідно до статей 62, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає (а.с. 22 т.1).

20 грудня 2013 року між продавцями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_9 , укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Захарченко В.В. приватним нотаріусом КМНО, та зареєстрований у реєстрі за № 1629, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_2 передали у власність, а ОСОБА_9 прийняв у власність трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 , та зобов`язався сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму (а.с. 23-25 т.1).

Згідно п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2013 року, продажна вартість квартири становить 1 072 500 грн (а.с. 25 т.1).

20 грудня 2013 року між продавцем ОСОБА_11 та покупцем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Захарченко В.В. , приватним нотаріусом КМНО, та зареєстрований у реєстрі за № 1632, за яким ОСОБА_11 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 та зобов`язалася сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму (а. с. 26-29 т.1).

За положень п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2013 року, продажна вартість квартири становить 585 750 грн (а.с. 27 т.1).

20 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1632 ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 30 т.1).

Відповідно до платіжного доручення № 3 від 20 грудня 2013 року, ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_11 було перераховано грошові кошти у розмірі 585 750 грн з призначенням платежу: "перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця згідно договору купівлі-продажу № 1632 від 20 грудня 2013 року, адреса: АДРЕСА_1 " (а.с. 31 т.1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 327590726 від 30 березня 2023 року ОСОБА_2 на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири, 1632, 20 грудня 2013 року, належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 45-46 т.1).

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання права особистої приватної власності на 91,55 %, що становить 1831/2000 частки, квартири АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що позивачкою у визначений законодавством спосіб та належними доказами доведено про те, що квартира була набута останньою у особисту приватну власність, з огляду на внесення грошових коштів під час придбання спірного майна, отриманих від відчуження особистого приватного майна, що свідчить про правомірність заявлених позовних вимог та є підставою для їх задоволення.

Відмовляючи у інший частині вимог районний суд дійшов висновку про відмову через неналежний спосіб захисту та відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження таких вимог.

З такими висновками колегія суддів погоджується враховуючи наступне.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що "у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю".

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Так, звертаючись у суд із позовом ОСОБА_12 зазначала, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві особистої власності, оскільки придбала вона її за кошти, які належали їй особисто та були набуті від продажу успадкованого майна отриманого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме частки квартири АДРЕСА_2 .

Убачається, що зазначена частка квартири була відчужена позивачкою та нею була отримана частина грошових коштів, що складає половину вартості відчужуваного майна, а саме: 1 072 500 грн / 2 = 536 250 грн.

Встановлено, 20 грудня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула право на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язалася сплатити за неї встановлену в договорі грошову суму - 585 750 грн.

20 грудня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула право на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно хоча й було придбано ОСОБА_2 - дружиною відповідача у період шлюбу, проте при укладанні відповідного договору купівлі-продажу ОСОБА_13 надав згоду, яка міститься у п. 4.4. договору.

Згідно платіжного доручення № 1 від 20 грудня 2023року на рахунок позивачки ОСОБА_9 , як покупцем частки успадкованої нею квартири було перераховано 536 250 грн (а.с.19 т.2).

При цьому у справі наявне платіжне доручення № 3 від 20 грудня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_11 було перераховано грошові кошти у розмірі 585 750 грн з призначенням платежу: "перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця згідно договору купівлі-продажу № 1632 від 20 грудня 2013 року, адреса: АДРЕСА_1 ".

Таким чином доводи позивачки про те, що на придбання спірної квартири нею було витрачено власні кошти, що становить 91,55%, або 1831/2000 частки матеріалами справи доведено.

Даних про наявність інших коштів у подружжя, які було витрачено на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно задовольнив вимогу позивачки в цій частині, оскільки нею належними доказами доведено придбання спірної квартири в тому числі й за рахунок належних їй особисто грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та обґрунтовано застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 57 Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Димитрієва Володимира Валеріановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: