Справа № 278/6522/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Кравчук Д. В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Житомирської міської ради Житомирської області та Служба у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про розірвання договору про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До Житомирського районного суду Житомирської області звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою про розірвання договору про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини, укладеного 27.07.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. і зареєстрований в реєстрі за №749, та визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 позивачки.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.06.2015 року; рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 22.05.2023 року у справі №278/1314/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час шлюбу у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , актовий запис про народження №8 від 03 червня 2015 року, що зроблений органом державної реєстрації актів цивільного стану Виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Житомирського району, і після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини від 27.07.2023 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. і зареєстрований в реєстрі за №749. Вважаючи, що Відповідач ввів в оману Позивача, а потім ОСОБА_2 схилив ОСОБА_1 укласти договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини.

Позивачка просила суд розірвати договір про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини, укладений 27.07.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. і зареєстрований в реєстрі за №749, та визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 .

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву; про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак чисельні поштові відправлення, що направлялось останньому, повернулись на адресу суду не врученими адресату з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, оголошення про виклик відповідача було розміщено на офіційному сайті суду.

23.10.2024р. від Служба у справах дітей Житомирської міської ради Житомирської області надійшла заява, якою третя особа просить суд приєднати до матеріалів справи Висновок органу опіки та піклування від 16.10.2024р., згідно якого комісія вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без їх участі; позовні вимоги підтримали; щодо заочного рішення суду не заперечують. у попередніх судових засіданнях підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Представник Служби у справах дітей Житомирської міської ради Житомирської області направивши заяву про розгляд справи без його участі; при прийняті рішення підтримує висновок виконавчого комітету.

Представник Служби у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області направив заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи; у вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.06.2015 року. Згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22.05.2023 року, по справі №278/1314/23, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

За час шлюбу сторін у справі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 7).

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини від 27.07.2023 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. і зареєстрований в реєстрі за №749 (а. с. 8-9).

Пунктом 1.1 Договору від 27.07.2023 року зазначено, що цей договір укладено стосовно здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та визначення місця проживання спільної дитини: малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пунктом 1.3 Договору від 27.07.2023 року передбачено, що Батьки домовились, місцем проживання Дитини батьки визначили місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.4 Договору від 27.07.2023 року, вказано, що у разі зміни місця проживання малолітнього сина, ОСОБА_3 , батько зобов`язується попереджувати матір письмово, із зазначенням точного місця проживання малолітнього сина, не пізніше одного місяця до моменту зміни місця проживання.

За пунктом 2.1 Договору від 27.07.2023 року, Батько здійснює виховання та утримання малолітнього сина на період проживання з ним до досягнення сином повноліття.

Також судом встановлено, що відповідно до довідки про склад сім`ї (або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб) неповнолітній ОСОБА_5 , який є сином колишнього подружжя, дійсно зареєстрований з матір`ю в АДРЕСА_2 (а. с. 11).

Позивач у позовній заяві стверджує, що після укладення вищевказаного спірного договору дитина продовжувала фактично проживати із матір`ю та бабусею, а на період канікул була з батьком.

Відповідно до довідки, виданої 24.10.2023 №851, ОСОБА_3 навчався у Сущанській гімназії з 01 вересня 2021 року (а. с. 12).

Згідно довідки ліцею №3 м. Житомира від 16.09.2024 р. (а.с. 91), ОСОБА_6 дійсно є учнем 4-В класу вказаного ліцею.

Позивач стверджує, що у середині жовтня 2023 року, без будь-якого попередження, відповідач прийшов до школи та забрав дитину до себе у с. Сонячне, без будь-яких пояснень. Також за даним фактом Позивач зверталась до поліції, що підтверджується електронною картою звернення на лінію «102» за фактом події №107874718 (а. с. 15).

Також, за фактом звернення до відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції надходило повідомлення про домашнє насильство за адресою: АДРЕСА_1 . Під час прибуття поліції за вказаною адресою, де перебувала дитина, було виявлено сховок з боєприпасами до якого мала вільний доступ малолітня дитина (а. с. 17).

На думку позивача, дана поведінка відповідача наражає дитину на небезпеку та наносить непоправний стрес дитині.

Вказані вище обставини свідчать про невиконання батьком свого обов`язку щодо забезпечення життєдіяльності та безпеки дитини, а також про суттєве порушення норм укладеного між сторонами спірного договору від 27.07.2023 року, тобто про ухилення від належного виховання своєї дитини, що є неналежною поведінкою самого батька по відношенню до дитини. Позивач вважає такі дії відповідача підставою для розірвання договору про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини від 27.07.2023 року, оскільки батько неналежним чином не опікується над вихованням та залишає дитину у небезпеці.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

На спростування доказів позивача відповідачем не надано жодного доказу.

Зазначені вище факти та обставини у сукупності підтверджують факти ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків за Договором від 27.07.2023 року. Відтак, враховуючи пряме порушення приписів пунктів 1.3, 1.4, 2.1 укладеного між сторонами Договору від 27.07.2023 року, має місце порушення істотних умов договору однією із сторін, а тому спірний Договір слід розірвати.

Отже, позовні вимоги в частині розірвання договору підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою проживання матері, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

Згідно висновку органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Житомирської міської ради Житомирської області від 16.10.2024р., комісія вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи, що на даний час дитина фактично проживає не з батьком, а із її матір`ю, Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Житомирської міської ради надав суду висновок про доцільність проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 з матір`ю. Складений органом опіки та піклування висновок є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Відтак, в цій частині позов підлягає до задоволення.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вимоги щодо розірвання договору про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини від 27.07.2023., а також вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду.

На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, ст.ст. 19,161 Сімейного Кодексу України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Житомирської міської ради Житомирської області та Служба у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про розірвання договору про здійснення батьківських прав та виконаня обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати договір про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та про визначення місця проживання дитини, укладений 27.07.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Шевчук Л.М., зареєстрований в реєстрі за №749.

Визначити місце проживання дитини - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 2147,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.03.2025 року.

Суддя О. М. Дубовік