печерський районний суд міста києва
Справа № 199/809/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

представника позивачів: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Хитрової Л.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання частково недійсним договору викупу (відступлення) вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач -1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі - позивач-2, ОСОБА_4 ) звернулися до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання частково недійсним договору викупу (відступлення) вимоги.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 25 грудня 2006 року ОСОБА_3 уклала з АТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № DNU0GK00000956, а ОСОБА_4 - кредитний договір № DNU0GK00000956/1.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня (25 грудня 2005 року) був укладений договір іпотеки № DNU0GK00000956, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований за № 88, за яким позивач-1 передала в іпотеку банку нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

19 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, серед яких було відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачем-1 та відповідачем, згідно якого компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» набула статусу і прав кінцевого бенефіціара (отримувача коштів та вигодонабувача).

Проте, 14 квітня 2016 року відбувався зворотній викуп (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 25 грудня 2005 року № DNU0GK00000956 від компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» до відповідача на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги.

Вказаний договір від 14 квітня 2016 року позивачі вважають недійсним в частині передання прав за кредитним договором позивача-1, оскільки, зокрема зміст його договору вказує на факт випуску (емісії) іпотечних облігацій, що підлягають погашенню у 2031 році. Наявність спеціалізованої іпотечної установи «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» та окремого довірчого правителя «ТМФ Трасті Лімітед» вказує на те, що випущено було не прості, а структуровані іпотечні облігації.

Між тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотечні облігації», облігації - це один із видів боргових цінних паперів, що підтверджують наявність кредиторсько-дебіторських взаємовідносин між емітентом і власником облігацій. У цих взаєминах емітент є позичальником грошей, а власник облігації - кредитором. За цим Законом право заміни, зворотного викупу або передачі облігацій, які забезпечені іпотечним активами, не допускається (тобто, є забороненим).

Крім того, пунктом 2 частини 1 статті1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик. Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та в відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Державний реєстр банків не містить відомостей щодо реєстрації найменуванням «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № І пі-ел-сі», вказана компанія не входить до переліку фінансових установ, не є кредитною установою, які внесені до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Отже, компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № І пі-ел-сі» не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих

кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії.

Отже, договір викупу (відступлення) прав вимоги, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та іноземною компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № І пі-ел-сі» від 14 квітня 2016 року, в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № DNU0GK00000956 є нікчемним в силу закону (частина 2 статті 215 ЦК України), оскільки право заміни, зворотного викупу-передачі облігацій, які забезпечені іпотечними активами, нормами частини 2 статті 19 України «Про іпотечні облігації» не допускається, тобто, є забороненим.

Договір викупу від 14 квітня 2016 року є недійсний внаслідок його нікчемності в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № DNU0GK00000956.

Посилаючись на наведене, позивачі просили суд визнати частково недійсним договір викупу (відступлення) прав вимоги, укладений 14 квітня 2016 року між компанією «Юкрей Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» (Ukraine Mortgage Loal Finance NO.1 PLS) та АТ КБ «ПриватБанк», в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 25 грудня 2005 року № DNU0GK00000956; судові витрати у справі стягнути з відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання частково недійсним договору викупу (відступлення) вимоги передано на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2023 року матеріали справи передано головуючому судді Хайнацькому Є.С.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2023 року прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження вищевказану цивільну справу та призначено підготовче засідання у справі на 17 липня 2023 року.

У зв`язку з зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні підготовче засідання 17 липня 2023 року знято з розгляду та призначено на 01 листопада 2023 року.

05 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строки позовної давності.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року відкладено підготовче засідання на 28 лютого 2024 року.

26 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь позивачів на відзив відповідача на позовну заяву, у якій останні просять задовольнити позов у повному обсязі.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року відкладено підготовче засідання на 02 травня 2024 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 30 липня 2024 року.

В судовому засіданні 30 липня 2024 року представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року у справі оголошено перерву до 24 жовтня 2024 року.

В судовому засіданні 24 жовтня 2024 року представник позивача підтримав викладені ним раніше доводи, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, заслухавши пояснення сторін, суд установив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Суд установив, що 25 грудня 2006 року між Закритим акціонерним банком комерційний банк «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», а у подальшому - на АТ КБ «ПриватБанк», та позивачем-1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 61 250 дол. США зі сплатою 10,08 % річних на строк до 25 грудня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня (25 грудня 2005 року) був укладений договір іпотеки № DNU0GK00000956, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований за № 88, за яким позивач-1 передала в іпотеку банку нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

19 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором до «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» перейшло право вимоги як первісному кредитору за кредитним та забезпечувальним договорами.

Відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж Лоун файненс № 1 пі-ел-сі» та «Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед», від компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» до відповідача перейшло право викупу (відступлення) вимоги за спірним кредитним договором.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва.

Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язаннях, що випливають з кредитного договору, закон не містить.

Таких обмежень не встановлено і укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитним договором та іпотечним договором, укладеним із метою забезпечення належного виконання позичальником зобов`язання, що випливало з кредитного договору.

За положенням статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Укладений між АТ КБ «ПриватБанк», компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун файненс № 1 пі-ел-сі» та «Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед» договір викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року є тристороннім, підписаний їх сторонами та посвідчений нотаріально. При цьому, позивачі не є стороною за вказаним договором, а тому їх права жодним чином не порушені.

У частині перші статті 514 ЦК України регулюються відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 947/23885/19 (провадження № 61-3902св21)).

З норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору). Натомість такі наслідки встановлюються статтею 519 ЦК України - однак не у вигляді недійсності договору про відступлення права вимоги, а у вигляді відповідальності первісного кредитора перед новим (як у випадку невиконання обов`язку продавця перед покупцем). У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору. Норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання. Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором: 1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги; 2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (див. пункти 84 - 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22)).

Стаття 519 цього Кодексу визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У разі заміни кредитора боржник має право пред`явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу до первісного кредитора (частина 1 статті 603 ЦК України).

Аналізуючи вищенаведені положення цивільного законодавства суд дійшов висновку, що заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні.

Отже у разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора, при цьому в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги.

У судовому засіданні позивачі не довели, що станом на момент зворотного відступлення права вимоги від компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» до АТ КБ «ПриватБанк», яке відбулось 14 квітня 2016 року на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги, зобов`язання кредитним договором були погашені у повному обсязі, а тому у первісного кредитора АТ «ПриватБанк» станом не існувало прав вимоги за цим договором, укладеним із ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачі не навели належних обґрунтувань та не надали доказів, які б давали підстави вважати, що укладений 14 квітня 2016 року між компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 пі-ел-сі» та АТ КБ «ПриватБанк» договір викупу (відступлення) прав вимоги в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 25 грудня 2005 року № DNU0GK00000956 порушують їх право або цивільний інтерес, також не доведено порушення підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, для чинності правочину.

За правилами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачі не навели переконливих обґрунтувань та не надали жодних доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст на обсяг існуючого боргового зобов`язання, тобто не довели, що оспорюваним договором порушуються їх права чи інтереси.

Разом з тим, представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до положень статтей 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, оскільки судом не встановлено порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, суд не вбачає підстав для вирішення питання про застосування позовної давності.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 15, 16, 203, 204, 215, 261, 267, 512, 513, 514, 519 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання частково недійсним договору викупу (відступлення) вимоги - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 04.11.2024 року.

Суддя Є.С. Хайнацький