КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року (суддя Шаповалова К.В.) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик Ірини Володимирівни, заінтересована особа: ОСОБА_1 ,

встановив:

у липні 2024 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірним рішення старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В. щодо винесення повідомлення від 15 травня 2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у справі № 753/9726/20 та скасувати таке повідомлення; зобов`язати старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В. або у разі її відсутності іншу особу, що виконуватиме її функції, прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Дарницьким районним судом міста Києва від 19 січня 2024 року у справі № 753/9726/20.

Мотивуючи подану скаргу, стягувач зазначав, що постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року його вселено у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у постійному користуванні зазначеною квартирою та надати йому ключі від вказаної квартири та від дверей загального користування, що знаходяться на 12 поверсі будинку АДРЕСА_2 , де знаходиться зазначена квартира. Постановою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року - без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, у розмірі 3 000грн.

Стягувач посилався на те, що 22 січня 2024 року його представником було подано до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про прийняття

виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 19 січня 2024 року у справі № 753/9726/20. 23 січня 2024 року Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідав вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», так як у резолютивній частині вказано дві категорії виконання, на кожну з яких має бути окремий виконавчий документ та окрема заява. Також у виконавчому листі було вказано дві різні адреси будинку боржника. У зв`язку з чим він звернувся до суду із заявою про виправлення описки у виконавчому листі, яку ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року задоволено, виправлено описку у виконавчому листі № 753/9726/20, виданому 19 січня 2024 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, зазначено вірно номер будинку - 146.

Стягувач зазначав, що після цього його представник повторно звернувся до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про прийняття виконавчого документа до виконання, однак 5 березня 2024 року Дарницьким відділом державної виконавчої служби було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», так як виконавчий лист містить дві різні категорії виконання, а саме про його вселення до квартири та про зобов`язання відповідачки вчинити певні дії, при цьому на кожну з цих категорій мав бути виданий окремий виконавчий лист. У зв`язку з цим його представник повторно звернувся до суду із заявою про виправлення помилки (описки) у виконавчому листі, однак ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у задоволенні заяви було відмовлено, так як резолютивна частина виконавчого листа відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач посилався на те, що 30 квітня 2024 року його представник втретє звернувся до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про прийняття виконавчого листа до виконання, однак 15 травня 2024 року Дарницьким відділом державної виконавчої служби в особі старшого державного виконавця Микитчик І.В. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач вважав, що повернення поданого його представником виконавчого листа без виконання, є незаконним, а дії старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В. протиправними, оскільки у резолютивній частині виконавчого листа наведено текст резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, як це передбачено вимогами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому зміст постанови апеляційного суду, в тому числі і її резолютивної частини, є чітким та зрозумілим, а відтак жодних роз`яснень не потребує. Більше того, усі зазначені у виконавчому листі дії взаємопов`язані між собою, зокрема вселення передбачає і надання дублікату ключів від вхідних дверей та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном.

Ухвалою Дарницького районного суду від 15 серпня 2024 року скаргу задоволено частково. Визнано дії старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В., що полягають у винесенні повідомлення від 15 травня

2024 року б/н про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання - неправомірними. Скасовано повідомлення від 15 травня 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В. Зобов`язано Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого листа № 753/9726/20, виданого 19 січня 2024 року Дарницьким районним судом міста Києва. В іншій частині скарги - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання на наступні абзаци:

«Також суд зазначає, що відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року - відмовлено та зазначено, що постанова апеляційного суду, в тому числі і її резолютивна частина, є чіткою та зрозумілою, у ній наведені мотиви, наведено висновок із посиланням на відповідні норми права, який не є незрозумілим, а відтак жодних роз`яснень не потребує.»;

«… що підтверджується в тому числі ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2024 року, унеможливлює фактичне виконання судового рішення та в чому саме створюються перешкоди для його належного виконання.»;

«… з урахуванням не виконання такого судового рішення боржником у добровільному порядку (відомості про інше суду не надано).»

Боржниця посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Боржниця вважає, що посилання суду в мотивувальній частині ухвали на її заяву про роз`яснення постанови суду апеляційної інстанції та на ухвалу про відмову у наданні такого роз`яснення є необґрунтованим, оскільки жодним чином не стосується дій державного виконавця під час вирішення питання про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Також боржниця стверджує, що суд вийшов за межі вимог скарги на дії державного виконавця під час вирішення питання щодо повернення виконавчого документа стягувачу, встановив обставини, які фактично судом не досліджувались, не були предметом розгляду у судовому засіданні, що унеможливлювало формування судом однозначного висновку про невиконання нею судового рішення у добровільному порядку. Більше того, вона зверталась до стягувача з проханням надати реквізити для перерахування на його користь 3 000грн, стягнутих в якості витрат останнього на професійну правову допомогу судом касаційної інстанції. Однак стягувач таке прохання проігнорував, пред`явивши виконавчий лист для примусового виконання, в результаті чого на її кошти було накладено арешт та додатково стягнуто виконавчий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Осадча Н.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 700грн.

Представник стягувача зазначає, що посилання суду першої інстанції на заяву боржниці про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року та ухвалу про відмову у такому роз`яснені не є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції, розглядаючи скаргу на дії державного виконавця, досліджував усі судові рішення, прийняті у рамках цивільної справи № 753/9726/20, у якій було видано виконавчий лист. Отже, посилання на вказану заяву та ухвалу є частиною відтворення судом першої інстанції хронології подій, які відбувались у рамках даної справи.

Також, представник стягувача вважає, що твердження боржниці про те, що судом першої інстанції не встановлювався факт того, що остання добровільно не виконує судове рішення, є безпідставним, оскільки та не надає будь-яких доказів добровільного виконання нею постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, з моменту прийняття якої минуло більше року. При цьому боржниця посилається як на докази звернення до стягувача з проханням надати реквізити для сплати стягнутих рішенням суду коштів, на надіслані нею листи за адресою, де стягувач не проживає і куди тільки має намір вселитись за рішенням суду, про що відомо боржниці.

Боржниця ОСОБА_1 та старший державний виконавець Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.171, 175), у судове засідання не з`явилися, подали до апеляційного суду заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність (с.с.176-179, 182).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника стягувача ОСОБА_2 - адвоката Осадчої Н.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року ОСОБА_2 вселено у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у постійному користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати останньому ключі від вказаної квартири та від дверей загального користування, що знаходяться на 12 поверсі будинку АДРЕСА_2 , де знаходиться зазначена квартира (с.с.12-21).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року (с.с.22-25).

19 січня 2024 року Дарницьким районним судом міста Києва на підставі постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року був виданий виконавчий лист (с.с.11).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року виправлено описку у виконавчому листі № 753/9726/20, виданому 19 січня 2024 року Дарницьким районним судом міста Києва на підставі постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року (с.с.26).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Осадчої Н.О. про виправлення помилки у виконавчому листі № 753/9726/20, виданому 19 січня 2024 року Дарницьким районним судом міста Києва, та видачу двох окремих виконавчих листів про вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та надання останньому ключів від вказаної квартири та від дверей загального користування, що знаходяться на 12 поверсі будинку АДРЕСА_2 (с.с.27).

15 травня 2024 року старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Микитчик І.В. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у якому зазначається, що виконавчий лист Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2024 року містить вчинення кількох дій, а саме: вселити ОСОБА_2 в кв. АДРЕСА_3 та друга дія - зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод

ОСОБА_2 у постійному користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати останньому ключі від вказаної квартири та дверей загального користування, що знаходяться на 12-му поверсі буд. АДРЕСА_2 , що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та є підставою для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (с.с.28).

Частково задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що у виконавчому документі викладена резолютивна частина постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, тому виконавчий лист відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Також, виконано і вимоги ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі, якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що оригінал виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 19 січня 2023 року № 753/9726/20, не втрачено та він пред`являється до виконання стягувачем, тому підстав для видачі стягувачу двох виконавчих листів судом не встановлено, що підтверджується ухвалою від 27 березня 2024 року, яка набрала чинності.

Також суд першої інстанції вважав, що дії державного виконавця свідчать про надмірний формалізм та порушують законні права стягувача, його правомірні очікування на належне, своєчасне та повне виконання судового рішення, яке набрало чинності, та є обов`язковим для виконання на території України, з урахуванням не виконання такого рішення боржником у добровільному порядку.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені у виконавчому листі відомості щодо боржника, дають змогу однозначно ідентифікувати особу боржника для цілей виконавчого провадження, тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, при наявності даних щодо його прізвища, імені, реєстраційного номера облікової картки платника податків та адреси місця проживання не породжує обґрунтованих сумнівів щодо ідентифікації особи боржника з метою примусового виконання судового рішення, і тому сама по собі не може бути підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно частини 2 статті 451 ЦПК України, у редакції на час постановлення ухвали, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення

(поновити порушене право заявника).

Частина 1 статті 260 ЦПК України визначає, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Отже, суд зобов`язаний навести в ухвалі мотиви, з яких дійшов висновків, у даному випадку, про часткове задоволення скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 цього Закону).

За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження").

З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15 травня 2024 року старший державний виконавець Микитчик І.В. дійшла до висновку, що виконавчий лист, виданий Дарницьким районним судом міста Києва 19 січня 2024 року, містить вчинення декількох дій та не містить зазначення, в якій частині необхідно виконати рішення, що на думку старшого державного виконавця, свідчить про невідповідність виконавчого документу вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та є підставою для повернення його без прийняття до виконання.

Також старший державний виконавець зазначила, що у виконавчому документі відсутня дата народження боржника, що також є підставою для повернення виконавчого документа.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для

юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Частина 2 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника та ідентифікаційного номера не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 686/3941/19).

Обґрунтовуючи висновок про неправомірність дій старшого державного виконавця Микитчик І.В., суд першої інстанції зазначив, що виконавчий лист, виданий Дарницьким районним судом міста Києва 19 січня 2024 року, відповідає вимогам частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» та не суперечить положенням частини 2 цієї статті, так як містить резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, що передбачає заходи примусового виконання.

При цьому суд першої інстанції послався на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, оскільки в ній зазначено, що резолютивна частина постанови є чіткою та зрозумілою для виконання, а також в ній викладені дії, які необхідно вчинити для виконання судового рішення.

Крім цього, судом першої інстанції було зроблене посилання на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року (у тексті ухвали допущена описка, яка може бути виправлена у порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК) в контексті спростування заперечень старшого державного виконавця Микитчик І.В., поданих нею щодо скарги ОСОБА_2 , зокрема щодо необхідності видачі у даній справі трьох різних виконавчих листів.

У даному випадку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заперечення старшого державного виконавця не містять обґрунтованих доводів стосовно того, чому наявність лише одного виконавчого листа у даній справі, унеможливлює виконання судового рішення, та в чому полягають перешкоди для його виконання.

Також суд першої інстанції зазначив, що дії, які необхідно вчинити для виконання рішення суду та які зазначені у виконавчому листі, є взаємопов`язаними і їх спільне виконання є доцільним, а положення частини 2 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», не передбачають необхідності видачі декількох виконавчих листів, якщо у виконавчому документі зазначений один боржник та один стягувач.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на

ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року про відмову у роз`ясненні постанови суду при обґрунтуванні своїх висновків, є правом судом, не порушує прав та інтересів ОСОБА_1 , зазначена ухвала апеляційного суду є чинною, а відтак підстав для виключення з мотивувальної частини судового рішення посилання на зазначену ухвалу не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції вийшов за межі скарги та встановив обставини, які судом не досліджувалися та не були предметом судового розгляду, що унеможливлювало формування судом однозначного висновку про невиконання нею судового рішення у добровільному порядку, колегія суддів вважає безпідставними.

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_2 посилався на те, що неправомірні дії старшого державного виконавця Микитчик І.В., яка тричі повернула виконавчий лист без прийняття до виконання не дивлячись на наявність судових рішень, призводять до тривалого не виконання рішення суду, яке прийнято на його користь, та порушують його право на ефективний судовий захист, яке включає і виконання судового рішення без зайвих затримок.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині ухвали, мотивуючи свої висновки про правомірність звернення стягувача, зазначив, що на його думку, державний виконавець допустився надмірного формалізму та порушує законні права стягувача на його правомірні очікування на належне, своєчасне та повне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, та є обов`язковим для виконання на території України, з урахуванням не виконання такого судового рішення боржником у добровільному порядку. При цьому суд зазначив, що суду не надано доказів про інше, тобто про добровільне виконання боржником рішення суду.

Зазначенні висновки суду ґрунтуються на обставинах справи, доводах стягувача, зазначених ним у скарзі, та не спростовані ОСОБА_1 , яка, як боржник, приймала участь у розгляді даної скарги та мала можливість надати докази у спростування тверджень ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона намагалася у добровільному порядку виконати рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 3 000грн, однак її звернення стягувачем було проігнороване, колегія суддів вважає безпідставними, так як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 15 травня 2024 року стосувалося виконавчого листа про вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у постійному користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надання останньому ключів від вказаної квартири та від дверей загального користування, що знаходяться на 12 поверсі будинку АДРЕСА_2 , де знаходиться зазначена квартира.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що боржницею не надано доказів добровільного виконання рішення суду у зазначеній частині.

Не були надані такі докази і до апеляційної скарги.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен

аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява N 22750/02, пункт 42)).

Також у пункті 71 рішення у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12) ЄСПЛ зазначив, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в ухвалі за результатами розгляду скарги, навів мотиви, з яких прийшов до висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_2 , вказані мотиви ґрунтуються у тому числі і на судових рішеннях, які прийняті у справі за участю стягувача та боржника, стосуються предмету спору та набрали законної сили, а також на обставинах, зазначених стягувачем у скарзі, та не спростованих боржником під час судового розгляду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції при складанні судового рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 , не було допущено порушення норм процесуального права, прав та інтересів ОСОБА_1 , тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук