КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6574/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року (суддя Ковбасюк О.О.) у цивільній справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

у грудні 2018 року ГУ ДСНС України звернулось до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням № 10 гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ Подільського районного ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 8 жовтня 2007 року № 1542 «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі міста Києва», будівля АДРЕСА_1 здавалась як гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ (колишня 14-СДПЧ) ГУ ДСНС України у місті Києві. Вказана будівля розташована у комплексі державної пожежної рятувальної частини 14-ДПРЧ Подільського районного ГУ ДСНС України у м. Києві та перебуває на балансі ГУ і належить йому на праві оперативного управління, тобто перебуває у державній власності.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 , який проходив службу в Державній пожежній охороні міста Києва, на підставі протоколу № 6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач, у 1996 році було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення № 10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб, однак відповідний ордер на вселення відповідачам не видавався. 26 вересня 2016 року під час перевірки цільового використання житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають на балансі ГУ, під час перевірки гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ по АДРЕСА_1 , двері в квартиру № 10 відчинила невідома особа, яка відмовилась представитись, проте відповідала, що винаймає квартиру у ОСОБА_1 20

жовтня 2016 року під час перевірки черговим складом караулу, двері в квартиру № 10 знову відчинила невідома особа, яка відмовилась представитись та повідомила, що винаймає квартиру в ОСОБА_1 . Під час перевірки 23 жовтня 2016 року двері ніхто не відчинив, а жінка з-за дверей відповіла, що є невісткою ОСОБА_1 . У подальшому, 2 листопада 2016 року, двері відчинила жінка та сказала, що ОСОБА_1 є її дядьком. 5 листопада 2016 року квартиру № 10 відкрила жінка, яка представилась ОСОБА_4 та повідомила, що проживає у вказаній квартирі із своїм молодим чоловіком ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 є її дядьком. 8 листопада 2016 року двері відкрила жінка, яка відмовилась представитись та сказала, що буде виселятись з цієї квартири, проте 30 січня 2017 року у квартирі все ще перебувала жінка, яка відмовилась відчинити двері та спілкуватись.

Позивач стверджував, що ОСОБА_1 зазначене житло не використовується за призначенням, оскільки в ньому проживають сторонні особи, тому актами із серпня 2017 року по день звернення до суду з цим позовом, встановлено, що відповідачі у спірному приміщенні не проживають більше шести місяців без поважних причин.

Також позивач зазначав, що на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 не є працівником ГУ ДСНС України у м. Києві, а інші відповідачі ніколи не перебували у трудових відносинах з ГУ ДСНС України у м. Києві та отримали право на проживання у спірному приміщенні, як члени сім`ї ОСОБА_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі начальник ГУ ДСНС у місті Києві Кривошликов С.Ф. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що акти перевірки факту проживання, долучені до матеріалів справи, не підтверджують достовірність відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Зокрема, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що складання акту про не проживання особи у спірному приміщенні здійснюється уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, ОСББ, а висновки робляться після з`ясування таких обставин, як наявність речей особи в приміщенні, з`ясування причин відсутності, тощо.

Представник позивача зазначає, що балансоутримувачем гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 є ГУ ДСНС у місті Києві, яке фактично і виступає управляючою компанією по утриманню гуртожитку.

Також представник позивача посилається на те, що в осіб, які здійснювали перевірку та складали акти, не було доступу до житлового приміщення, а відтак встановити факт наявності чи відсутності речей відповідачів у квартирі було неможливо. Більше того, ОСОБА_1 , знаючи про проведення перевірок у спірній квартирі, жодного разу не виявив інтересу та зацікавленості до житла, та не повідомив про це ГУ ДСНС у місті Києві.

Крім цього, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок щодо доведеності факту здійснення ОСОБА_1 з листопада 2017 року по березень 2018 року ремонту в спірному приміщенні, оскільки такий висновок був зроблений судом виключно на показах свідків, без будь-якого документального підтвердження. Більше того, жоден з допитах у суді свідків не зміг підтвердити факт проживання саме ОСОБА_1 , який і є наймачем, в спірному приміщенні.

Також представник позивача посилається на подані ОСОБА_1 декларації за 2012, 2013 та 2020 роки, з яких чітко вбачається факт наявності в ОСОБА_1 іншого

житла, окрім спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач стверджує, що з 1996 року він, його син та донька проживають у приміщенні № 10 в гуртожитку сімейного типу по АДРЕСА_1 , при цьому саме він здійснює оплату житлово-комунальних послуг у даному приміщенні, здійснював численні ремонті роботи.

Відповідач зазначає, що сам факт тимчасового не проживання осіб у приміщенні, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим приміщенням, а докази тривалого (більше шести місяців) не проживання відповідачів у спірному приміщенні без поважних причин матеріали справи не містять.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_6 , який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які просили рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №01812 від 31 грудня 1980 року «Про затвердження актів на прийняття в експлуатацію будинку пожежної частини Подільського району по вул. Нижньоюрківській, 5» управлінню пожежної охорони УВС Київського міськвиконкому передано на баланс пожежну частину Подільського району на АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації №1542 від 8 жовтня 2007 року «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі м. Києва» будівля АДРЕСА_1 визначена як гуртожиток сімейного типу при 14-ДПРЧ (колишня 14-СДПЧ) ГУ ДСНС України ум. Києві.

Будівля АДРЕСА_1 розташована у комплексі державної пожежної рятувальної частини 14-ДПРЧ Подільського районного управління Головного управління ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі Головного управління та належить йому на праві оперативного управління, що підтверджується довідкою Головного управління ДСНС України у м. Києві №65/6/5600 від 5 жовтня 2018 року.

У 1996 році відповідачу ОСОБА_1 , який на той час проходив службу в Державній пожежній охороні м. Києва, на підставі протоколу №6 комісії з культпобутових питань УДПО ГУ МВС в м. Києві, правонаступником якого є позивач - ГУ ДСНС України у м. Києві, було надано для проживання двокімнатне житлове приміщення №10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ на АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі трьох осіб.

Законність вселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позивач не заперечував.

Наявними в матеріалах справи довідками Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА підтверджується факт реєстрації усіх трьох відповідачів на даний час у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - з 26 жовтня 1994 року; ОСОБА_2 - з 12 лютого 2004 року; ОСОБА_3 - з 2 вересня 2003 року.

З метою перевірки цільового використання житлового приміщення № 10 у гуртожитку сімейного типу при 14- ДПРЧ на АДРЕСА_1 представниками Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві у 2016-2018 роках неодноразово здійснювалися виходи до вказаного приміщення, за результатами яких складалися відповідні акти щодо відсутності відповідачів у займаному приміщенні та/або перебування там інших осіб.

Зокрема, згідно з актом від 26 вересня 2016 року під час перевірки підрозділу (14-ДПРЧ) сектором з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління було обстежено житлові приміщення. Двері в квартиру №10 відкрила особа, яка відмовилася представитися, проте відповіла, що винаймає квартиру в ОСОБА_1

20 жовтня 2016 року під час перевірки двері в квартиру №10 знову відкрила невідома особа, яка відмовилася представитися, натомість повідомила, що квартиру вона винаймає в ОСОБА_1 .

Таку саму перевірку було проведено 23 жовтня 2016 року, під час якої двері у квартиру №10 ніхто не відчинив, але особа жіночої статі з-за дверей відповіла, що є невісткою ОСОБА_1

2 листопада 2016 року під час перевірки квартири №10 двері у квартиру відчинила жінка, яка повідомила, що ОСОБА_1 є її дядьком.

5 листопада 2016 року двері у квартиру №10 відкрила жінка, яка представилася ОСОБА_4 та повідомила, що проживає у даній квартирі зі ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 є її дядьком.

8 листопада 2016 року двері в квартиру №10 відкрила особа жіночої статі, яка відмовилася представитися, проте зазначила, що винаймає квартиру в ОСОБА_1 і в найближчий час з квартири буде виселятися.

30 січня 2017 року в квартирі №10 перебувала жінка, яка відмовилася відчинити двері та спілкуватися.

В подальшому за період з 1 серпня 2017 року до 2 грудня 2018 року такі акти складалися представниками Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві щоденно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів факт відсутності відповідачів у спірному приміщенні понад строки, встановлені статтею 71 ЖК України, без поважних причин. Навпаки, суд установив, що відповідачі не втратили інтересу до приміщення в гуртожитку, яке є їхнім житлом у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції).

Надавши оцінку доводам сторін, суд дійшов висновку, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням №10 у гуртожитку сімейного типу при 14-ДПРЧ на АДРЕСА_1 , не відповідатиме легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві, а статусу житла як «покинутого» судом не встановлено.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 202/4267/15

зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд касаційної інстанції також виснував, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №454/2025/15.

Судом встановлено, що в період, під час якого позивач посилається на не проживання відповідачів у спірній квартирі, за особистої участі ОСОБА_1 26 грудня 2016 було проведено зміну (встановлення) газового приладу.

Протягом 2017 року відповідач неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго» з вимогами про проведення обстеження системи підключення електроживлення до його приміщення, з подальшим складанням за його участю різного роду актів про незаконне підключення до лічильника мешканців квартири №6 та місць загального користування.

З листопада 2017 року по березень 2018 року відповідач ОСОБА_1 проводив ремонт як місць загального користування гуртожитку (ремонт даху), так і самого спірного приміщення №10.

Вказана обставина встановлена судом, зокрема, і з показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили, що у вказаний період здійснювали ремонтні роботи у спірному приміщенні за замовленням ОСОБА_1 , а також те, що зазвичай двері квартири їм відчиняла та залишала ключі ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №759/19579/17 зазначено, що акт про не проживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, що, складаючи акти про відсутність відповідачів у спірній квартирі в гуртожитку, позивач не досліджував наявність у квартирі речей відповідачів, а також причини і характер їх відсутності (постійний чи тимчасовий).

Натомість суд установив, що відповідачі протягом 2016-2018 років регулярно поверталися до житлового приміщення та активно брали участь в його утриманні, зокрема, шляхом замовлення та оплати ремонтних робіт, врегулюванні житлово-комунальних і побутових питань, оплати наданих комунальних послуг тощо.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виснував, що відповідачі не втратили інтерес до квартири

АДРЕСА_4 , а вказане житло не відповідає ознакам покинутого.

Установивши, що позивач не довів факт безперервної відсутності відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців до звернення до суду з цим позовом без поважних причин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із застосуванням судом першої інстанції у спірних правовідносинах практики Європейського суду з прав людини та Конвенції.

Так, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес (у тому числі право користування житлом) теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Можливість застосування статті 8 Конвенції, а також наведених вище рішень

ЄСПЛ до подібних у цій справі правовідносин (визнання осіб такими, що втратили право користування державним житловим фондом) підтверджено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 316/1382/21.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 210/2639/17 зазначено, що, враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідний висновок є релевантним і застосовним до правовідносин про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки наслідком задоволення такого позову є втрата особою права на житло, гарантованого Конвенцією.

За відсутності відомостей про свідоме залишення відповідачами спірного приміщення та наявність у їх особистій приватній власності іншого житла в розумінні Конвенції, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що задоволення позову в цій справі не відповідатиме легітимній меті та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Доводи позивача, що з декларацій за 2012, 2013 та 2020 роки вбачається наявність в ОСОБА_1 іншого житла, спростовуються наданими відповідачем документами, згідно яких будь-якого житла в особистій приватній власності він не має.

Колегія суддів додатково зазначає, що відмова в задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке вони набули в установленому законом порядку та продовжують матеріально утримувати, сприятиме дотриманню принципу пропорційності та забезпеченню балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві залишити без задоволення, Подільського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук