10.12.2024 Справа № 756/6911/24
Справа № 756/6911/24
Провадження № 2/756/3488/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Павлишина О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бердило О.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вимогами якого є визнання недійсним правочину, вчиненого 02.06.2020 р. про відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 автомобіля AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 та правочину, вчиненого 17.06.2021 р. про відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 автомобіля AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що 10 листопада 2019 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США. Про те, що Позивач передав, а Відповідач отримав грошові кошти була складена у письмовому вигляді розписка про отримання грошових коштів від 10 листопада 2019 року. Дана Розписка написана власноручно та підписана Відповідачем. Згідно цієї Розписки, Відповідач підтвердив факт отримання коштів та зобов`язався повернути борг Позивачу до 31 грудня 2020 року. Однак, Відповідач порушив свої зобов`язання перед Позивачем та не повернув кошти до 31 грудня 2020 року. 18 липня 2023 року Оболонським районним судом міста Києва постановлено рішення по справі №756/5789/23, згідно якого суд стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 10.11.2019 року в сумі 11 000 доларів США, 3% річних - 28 201,90 грн. та понесені судові витрати. 18 жовтня 2023 року державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаркавенко A.В. відкрито виконавчі провадження НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 на виконання вищевказаного рішення суду, а з метою виконання рішення суду державним виконавцем вчинено запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів. За результатами запиту надано відповідь 19.10.2023 про те, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби. Звернувшись з адвокатським запитом до Головного сервісного центру МВС про надання інформації щодо реєстраційних дій ОСОБА_2 у період з 10.11.2019 по теперішній час з транспортними засобами, адвокат Бердило О.М. 22.04.2024 отримав відповідь про те, що ОСОБА_2 у вказаний період вчинив такі реєстраційні дії з транспортним засобом AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 : 02.06.2020 перереєстрував вказаний автомобіль на нового власника ОСОБА_3 , яка є його дружиною. Потім 17.06.2021 ОСОБА_3 перереєструвала вказаний автомобіль на доньку ОСОБА_5 , яка станом на 22.04.2024 залишалась його власником. ОСОБА_2 надалі продовжує користуватись вищевказаним транспортним засобом, про що вказують складені на ОСОБА_2 адміністративні протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості під час керування вищевказаним автомобілем від 30.04.2023, 30.07.2023, 26.11.2022, 15.05.2023 років. Позивач вважає, що відповідач перереєстрував автомобіль з метою уникнення відповідальності за договором позики, набуття статусу неплатоспроможності, вказані правочини мають ознаки фраудаторності. укладені без мети настання реальних правових наслідків за вказаними правочинами. Враховуючи вищевикладені обставини, Позивач звернувся до суду і просить визнати недійсними правочини від 02.06.2020 року та від 17.06.2021 року і стягнути з Відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31.05.2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на автомобіль марки AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 см. куб., потужність двигуна 110 кВт, який зареєстрований за ОСОБА_5 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.06.2024 року по справі відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання на 03 вересня 2024 року.

03 вересня 2024 року підготовче судове засідання знято з розгляду у зв`язку із відсутністю електропостачання в приміщенні суду та перепризначено на 29 жовтня 2024 року.

29 жовтня 2024 року у зв`язку із неявкою сторін по справі суддею ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначити до судового розгляду на 10 грудня 2024 року.

У судове засідання Позивач не з`явився, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи засобами електронного зв`язку, про що в матеріалах справи наявна довідка про успішну доставку, однак представник надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі за наявними матеріалами у справі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, повідомлялися шляхом направлення судових документів за зареєстрованим місцем проживання та останнім відомим, однак конверти повернулись без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву Відповідачі не надали.

Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини справи та надані докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи із такого.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 10 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, а Відповідач зобов`язався повернути позику до 31.12.2020 року.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.07.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 11 000 доларів США, 3% річних в сумі 28 201,90 коп. та судові витрати в загальному розмірі 11 905,72 грн.

На виконання вищевказаного рішення головним державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаркавенко A.В. відкрито виконавчі провадження НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 згідно виконавчого листа 756/5789/23 від 27.09.2023 року виданого Оболонським районним судом м. Києва.

Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит у період з 10.11.2019 по дату розгляду запиту ОСОБА_2 02.06.2020 здійснив перереєстрацію автомобіля марки AUDI A3, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 см. куб., потужність двигуна 110 кВт за договором купівлі-продажу в ТСЦ 8048 на ОСОБА_3 , яка у подальшому17.06.2021 року здійснила перереєстрацію автомобіля марки AUDI A3, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1968 см. куб., потужність двигуна 110 кВт на ОСОБА_5 . Примірники вказаних договорів позивач суду не надав і про їх витребування не заявляв.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Надаючи оцінку встановленим судом обставинам і зібраним доказам, суд звертає увагу, що лише сам факт укладення боржником правочину стосовно відчуження свого майна не може автоматично свідчити про фраудаторність такого правочину.

Суд приймає до уваги, що перереєстрація автомобіля відбулась 02.06.2020 року, а строк виконання зобов`язання за договором позики настав лише 31.12.2020 року.

Отже, відчуження автомобіля відбулось не у період прострочення зобов`язання боржником, та відповідно не під час судового або виконавчого провадження.

У цій справі суду не надано доказів, які би з достатньою вірогідністю дозволяли стверджувати, що відчуження автомобіля було здійснено Відповідачем умисно з метою уникнення відповідальності за договором позики, строк виконання зобов`язання за яким настав лише через шість місяців після відчуження автомобіля.

Позивачем вказано, що Відповідач ОСОБА_2 надалі продовжує користуватись вищевказаним транспортним засобом марки AUDI A3 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , зазначаючи, шо на останнього складені адміністративні протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості під час керування вищевказаним автомобілем від 30.04.2023, 30.07.2023, 26.11.2022, 15.05.2023 років.

Натомість, суд звертає увагу, що на підтвердження цієї обставини Позивачем не надано суду жодних доказів, а так само не надано інших доказів, які могли би підтверджувати користування ОСОБА_2 автомобілем марки AUDI A3 2016 року випуску.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійснимиє необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12- 13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Повний текст рішення складено 14 січня 2025 року.

Суддя Є.В. Діденко