справа № 638/4606/24
провадження № 2-о/631/15/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши усно у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чумак Роман Васильович, із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення»,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чумак Р. В., із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась в суд із заявою в порядку окремого провадження «Про встановлення факту, що має юридичне значення» (а. с. 1 - 6).

На обґрунтування своїх вимог сторона заявника зазначила, що, починаючи з 01.01.1998 заявниця та ОСОБА_2 почали жити разом однією сім`єю, планували народження дитини, однак офіційний шлюб не уклали, зважаючи на формальність події. У 1999 році в них народилась дитина - син - ОСОБА_3 . У період 2000 - 2001 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, виховували їх дитину, проводили сумісний відпочинок як в сімейному колі, так і в колі друзів. Періодично у вільний від роботи час виїжджали на природу. У 2002 році відносини між ними припинились, оскільки ОСОБА_2 одружився з іншою, натомість рішенням Московського районного суду Харківської області від 07.12.2006 року цей шлюб розірвано. На початку 2017 року відносини між ОСОБА_2 та заявницею відновились, оскільки перший лікувався у реабілітаційному центрі для осіб з наркотичною та алкогольною залежністю й зміг вийти з пригніченого морального та фізичного стану. Результатом цього є тверде та чітке рішення ОСОБА_2 повернутися до ОСОБА_1 , розпочавши відносини з початку. Проти такого не заперечувала заявниця, а, отже, вони знов почали проживати разом як одна родина з 2017 року, вести спільне господарство, розподілили обов`язків, спільно виховували їх дитину, час від часу відпочивали, свята святкували виключно в сімейному колі або спільному колі друзів, що підтверджується фотографіями із спільного відпочинку, Нового року та Дня народження. В 2018 році ОСОБА_1 за порадою ОСОБА_2 виїхала на заробітки в Польщу, що було обумовлено стабільною роботою на території України другого та доволі низькою заробітною платою першої. Також спільними зусиллями було сплачено контракт за навчання сина, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату за навчання за період з 2018 по 2021 роки. У період з кінця 2019 - початок 2020 року померли батьки ОСОБА_2 , похороном яких вони займалися спільними зусиллями. З початку повномасштабного вторгнення ворога на територію України ОСОБА_2 вступив до лав Збройних Сил України, а 18.08.2022 року він отримав поранення та був направлений до військового шпиталю в місті Полтава. Весь цей час заявниця була з ним поруч, про що наявні сумісні фотографії. Восени 2022 року вони вирішили укласти офіційний шлюб, але через бойові завдання ОСОБА_2 на фронті, дата укладення шлюбу була призначена на 12.01.2023 року. Вони придбали обручки, однак укласти шлюб не вдалося через розбіжність у прізвищі ОСОБА_2 у паспорті та у судовому рішенні про розірвання попереднього шлюбу. Отже, наречений повернувся на фронт задля продовження виконання військового обов`язку, а вже ІНФОРМАЦІЯ_2 - загинув від ворожого обстрілу у місті Бахмут при виконанні військового обов`язку, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Згідно з витягом з протоколу засідання 12-ої Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців № 1381 від 17.05.2023 року, травма і причина смерті ОСОБА_2 пов`язані із захистом батьківщини. Чинним законодавством України передбачено отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військових, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто між батьками, подружжям, який не одружився вдруге, дітьми, які не досягли повноліття, утриманців загиблого (померлого). Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та к і не одружились, натомість фактично мали стосунки подружжя, заявниця не підпадає під перелік осіб, котрі мають право на отримання одноразової грошової допомоги. Внаслідок цього у неї є потреба у встановленні певного юридичного факту - факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - задля підтвердження її права на отримання допомоги. Тому просила встановити юридичний факт її проживання з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з березня 2017 року та по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 1 - 6).

Вказана заява надіслана до Нововодолазького районного суду Харківської області з Дзержинського районного суду міста Харкова в порядку частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, зареєстрована за вхідним № 2321/24-вх від 11.04.2024 року, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 638/4606/24 (провадження № 2-о/631/15/24), та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 95, 96, 98).

На виконання вимог частини 3 статті 294 та частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України за вихідним № 638/4606/24/2091/2024 від 11.04.2024 року, а також повторна за вихідним № 638/4606/24/3441/2024 від 12.06.2024 року, суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) заявника, відповідь на які так і не отримав (а. с. 99, 105).

Тому у відповідності до змісту частини 8 статті 187 цивільного кодифікованого закону України суд скористався відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру, отримавши відповідь № 695762 від 17.07.2024 року (а. с. 110).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 16.07.2024 року, заву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чумак Р. В., із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а. с. 111 - 115).

Ухвалою, постановленою 18.09.2024 року, підготовче провадження у цій цивільній справі закрито й справу призначено до судового розгляду по суті вимог (а. с. 153 - 154, 158 - 162).

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання з`явилась, свою заяву підтримала повністю та пояснила, що з померлим ОСОБА_2 вони почали зустрічатись 30.09.1997 року, а як зустріли Новий рік, то почали жити разом. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син, проте у 2002 році розійшлися, він одружився на іншій, натомість після його розлучення у 2006 році знов почали відносини. У 2017 році вони остаточно зійшлися та спільно мешкали як подружжя, хоча шлюб юридично не укладали. З спочатку квартиру знімали, потім проживали на АДРЕСА_1 . Весь цей час вони вели спільно господарство, робили сумісні покупки, сплачували комунальні платежі. У 2018 році наша родина потребувала на гроші і вона поїхала в Польщу на заробітки. За сумісні гроші в цей період поміняли вікна у квартирі, поставили лічильники. Синові придбали телефон і ноутбук. Загиблий їй купував подарунки., дарив телефон та прикраси. Також оплачували навчання дитини за контрактом. Крім того, у цей період захворіла його матір, я була біля неї у лікарні, бо вона відносилась до неї як до рідної матері. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати, а через 4 місяці від цього й батько ОСОБА_2 . Похороном батьків вони займались спільно. В травні ОСОБА_2 вступив до лав Збройних Сил України. 18.08.2022 року його поранило і він лікувався у шпиталі в місті Полтава, а вона їздила до нього, потім місяць реабілітації провели разом в місті Харків. В цей період вони вирішили одружитись, за планом 12.01.2023 року. Вони придбали каблучки, проте у зв`язку із помилкою в прізвищі нареченого в рішенні суду про розлучення, розпис не відбувся, треба було вертатись на фронт, а 28.01.2023 року приблизно десь о 12 - 13 годині їй зателефонували як дружині військового з приводу загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 під містом Бахмут Донецької області. На впізнання ходив син та друг родини з реабілітаційного центру, де лікувався від алкогольної залежності ОСОБА_2 . З ним ми познайомились за обставин, коли у ОСОБА_2 виявили 300 доларів та ключи від квартири, а він попрохав віддати це все його дружині, тобто їй. З організацією поховання їй також він допомагав, не залишив на одинці з сином та горем. Зауважила, що весь час їх проживання як одна сім`я, вони турбувались один про одного, підтримували друг друга. Проблеми кожного вважались сумісними проблемами, вони турбувались та піклувались щодо кожного з них та відносно дитини. Вона як дружина готувала їжу, виконувала хатні обов`язки які зазвичай виконує дружина тобто придбавала продукти, вбирала в квартирі, прала одяг. ОСОБА_2 працював та заробляв кошти, на вихідних їй допомагав у хатніх справах, оскільки вони зазвичай все робили разом. Просила заяву задовольнити, встановивши факт її проживання з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з березня 2017 року та по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому до суду не з`явилась, скориставшись правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через свого представника за ордером (а. с. 208).

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Чумак Р. В., який діє за ордером (серії АХ № 1134677), виданим 02.08.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги № 06/23 від 23.06.2023 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії СМ № 000461), виданим 27.02.2017 року Радою адвокатів Сумської області на підстав рішення № 2, у судовому засіданні вимоги заяви підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні тексту заяви та просив встановити факт проживання його довірительки з ОСОБА_2 , який померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з березня 2017 року та по день смерті чоловіка. В подальшому до суду не з`явився, проте надав заяву, зареєстровану за вхідним № 7490/24-вх від 16.10.2024 року, про проведення судового засідання 28.10.2024 року за їх із довірителем відсутності (а. с. 104, 103, 208, 188).

Представник заінтересованої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 7136/24-вх від 01.10.2024 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що ані підтвердити, ані спростувати факт, який просить встановити заявниця, не можуть (а. с. 213, 163, 164, 165).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника зантересованої особи свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Приходячи до такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Правилом частин 8 - 11 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України унормований прядок, за яким особи вважаються повідомленими належним чином про про дату, час і місце розгляду справи.

Зокрема, у відповідності до пункту 1 частини 8 наведеної вище статті днем вручення судової повістки про виклик вважається день вручення судової повістки під розписку.

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомленого представника заінтересованої особи, а також заявника та її представника поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю вимог заяви.

Отже, здійснюючи правосуддя на засадах рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: заслухавши пояснення заявника, її представника за ордером, свідків й дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що він з загиблим разом проходив службу. Познайомилися вони навесні 2022 року по прибуттю до зони бойових дій під містом Балаклея . Товаришували вони аж до смерті ОСОБА_2 . За особливостями служби проживали в бліндажах, в підвалах, в окопах, а тому бачили, хто з ким спілкується. Загиблий спілкувався з заявницею як з дружиною, все так і рахували, що вони одружені, натомість у січні 2023 року, повернувшись на Донбас, той розповів йому, що намагався офіційно одружитись з ОСОБА_1 , натомість щось там по документах не вийшло. Оскільки увільняють від служби тільки на 10 днів, він вказав, що наступного разу поїде додому знов розписуватися. Проте не вийшло, так як його не стало. Наголошував, що це сімейна пара, свідчить, що побратим відносився до заявниці як подружжя.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , пояснив, що він з померлим познайомився під час перебування того на реабілітації. Потім там же познайомився і з заявницею як дружиною ОСОБА_2 . В них виникли дружні відносини, тому йому достеменно відомо, що загиблий та ОСОБА_1 мешкали разом як подружжя та мали намір одружитись офіційно, но спочатку бракувало грошей на весілля, потім померли батьки ОСОБА_2 , розповсюдився коронавірус, потім розпочалась війна, а останнього разу перешкодою виявились помилки у рішенні суду про розлучення. Стверджував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали на квартирі, що розташована в районі Павлового Поля міста Харків, придбавали сумісно речі, предмети вжитку. Разом ходили за продуктами харчування, відносились один до одного як чоловік та жінка, мали добрі стосунки, нормально спілкувались, виконували взаємні права та обов`язки, що притаманні звичайній родині.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснив, що є рідним сином заявниці та загиблого ОСОБА_2 . Все його життя між батьками були добрі відносини, навіть у період часу, коли вони сумісно не мешкали. Натомість десь в 2017 році батько з мамою зійшлися та почали проживати як повноцінна сім`я. В той період часу вони мали намір розписатися офіційно, проте вони хотіли гарне весілля, а внаслідок його навчання за контрактом, що слід оплачувати з власних коштів, їм бракувало грошей. Потім перешкодою у весіллі виявились смерть бабусі та дідуся, потім коронавирус, потім війна. У весь цей час між 2017 роком і до моменту смерті батька, він завжди відчував себе в сім`ї. Як з дитинства, так і вже в більш дорослому віці батьки робили йому сумісні подарунки, придбавали речі, сплачували навчання. Разом вони робили ремонт в квартирі, де усі разом мешкали. Батько їм з мамою залишив свою банківську картку, на яку приходили гроші під час перебування його в зоні бойових дій. Потім після поранення батька, вони вирішили все ж таки розписатися, чому він дуже зрадів. Натомість щось не скалось внаслідок помилки у документах, проте в той же вечір вони друг в другу в сімейному колі наділи кільця. І є фото, де батько це показує, він його фотографував. Зазначив, що навіть не уявляв, що батьки не розписані, до січня 2023 року, оскільки завжди вважав, що вони у шлюбі, такі були внутрішні взаємини у них в родині, тобто він навіть гадки про це не мав. Зауважив, що взаємовідносини між батьками були завжди абсолютно теплі як до війни, так за її час. Коли батько отримав поранення і був у шпиталі, мама піклувалась за ним. Отже, батько йому завжди казав, що він без мами жити не може, і дуже сильно її любить, а мама завжди говорила, що у них справжня любов.

Згідно зі Свідоцтвом про смерть (серії НОМЕР_1 ), виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 09.02.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 48 років в місті Бахмут Бахмутського району Донецької області, про що 09.02.2023 року складено відповідний актовий запис № 1698 (а. с. 13, 190).

Відповідно до Витягу з наказу № 73, складеного 15.03.2023 року тимчасовим виконувачем обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ОСОБА_7 , солдат ОСОБА_2 - стрілець стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті важкого поранення від отриманих травм. У зв`язку зі смертю, виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення і направити документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а. с. 14, 191).

Згідно з Витягом з протоколу засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, складеного 17 травня 2023 року Головою комісії полковником медичної служби ОСОБА_8 , травма солдата ОСОБА_2 , 1974 року народження, є вибуховою. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Гостра крововтрата. Ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, яка призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (серії НОМЕР_1 ), виданим 09.02.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; лікарським свідоцтвом про смерть № 125, виданим 31.01.2023 року Кам?янським районним відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 15.03.2023року № 73 (по стройовій частині) - травма і причина смерті, пов`язані із захистом батьківщини (а. с. 15, 192).

Свідоцтвом про народження (серії НОМЕР_4 ), виданого 27.11.1999 року Московським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, ОСОБА_3 народився в місті Харків ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 27.11.1999 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 1185, та його батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 16, 193).

Як убачається з договору № 3096 від 01.08.2019 року ОСОБА_1 перерахувала гроші за металопластикові конструкції у розмірі 5000,00 гривень (квитанція № 3096/1 від 01.08.2019 року). Також за цим договором сплачено: за квитанцією № 3096/1 від 01.08.2019 в розмірі 5000,00 гривень і за накладною № 3096 від 10.08.2019 року в розмірі 12800,00 гривень (а. с. 17 - 18, 37, 194, 195).

Також з наданих квитанцій вбачається оплата ОСОБА_9 комунальних платежів за адресом: АДРЕСА_2 ,- а саме: 14.12.2018 року в розмірі 397,00 гривень, 15.09.2018 року в розмірі 226,87 гривень, 19.04.2019 року в розмірі 1480,43 гривень, 24.12.2019 року в розмірі 1220,00 гривень, 14.01.2020 року в розмірі 767,40 гривень, 25.11.2020 року в розмірі 280,00 гривень, 18.07.2021 року в розмірі 351,00 гривень, 20.01.2021 року в розмірі 2202,00 гривень, 18.01.2022 року в розмірі 1528,80 гривень та 23.02.2022 року в розмірі 2306.00 гривень (а. с. 19 - 20, 23, 196 - 198).

Одночасно з цим, з квитанції про сплату ОСОБА_9 послуг теплопостачання та постачання гарячої води за адресом: АДРЕСА_2 ,- вбачається оплата в січні 2023 року на суму 4107,86 гривень (а. с. 23, 198).

Відповідно до квитанцій № 1-2225К від 28.01.2020 року, № 19021798/К від 18.07.2018 року та № 1-401К від 25.01.2019 року сплачено навчання ОСОБА_3 (а. с. 21, 24, 199 - 203).

Згідно з чеком № е2А1wXimbFU від 08.10.2021 року, придбано смартфону APPLE Iphone 11 64 GB (bkack) та мережевої зарядки APPLE 20W USB-C Power Adapter на суму 19298.90 гривень (а. с. 36).

На підставі товарного чеку № 02540 від 06.12.2021 року придбаний б/у Apple Iphone X 64 GB Silver на суму 10900.00 гривень (а. с. 43, 204).

За чеком № М-119-548 від 18.11.2022 року придбай пауєрбанк за суму 3499,00 гривень (а. с. 42, 205).

Відповідно до товарного чеку № 23 на суму 4910 гривень сплачено будівельні матеріали (а. с. 38, 39).

Згідно з товарними чеками торгівельної мережі «Комфі» у 2022 році придбавались предмети домашньої техніки (а. с. 47, 206).

Відповідно до товарного чеку від 11.01.2023 року було придбано золоті обручки та футляр для них в загальній сумі 26720,40 гривень (а. с. 40, 207).

Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові за вихідним № 20959/3546-26-23-32.24/32.24 від 10.08.2023 року надав інформацію про те, що 12 січня 2023 року ОСОБА_2 з нареченою, здійснивши попередній запис на прийом, звернулись до їх відділу з питання державної реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 пред`явив рішення Московського районного суду міста Харкова про розірвання шлюбу від 07 грудня 2006 року. Проте, здійснивши перевірку відомостей в Державному реєстрі актів цивільного стану, виявлено розбіжність в написанні прізвища - « ОСОБА_2 » за даними в ДРАЦСГ та « ОСОБА_2 » за паспортом. Заявнику надане роз`яснення про можливість звернення з питання внесення змін, процедура якої врегульована наказом Міністерства юстиції № 96/5 від 12.01.2011 року «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» (а. с. 41).

Відповідно до виписки по картці/рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) АТ КБ «ПРИВАТБАНК», належного ОСОБА_1 , від 01.02.2021 року за період 01.10.2022 року - 31.01.2023 року вбачаються операції по перерахунку грошей від ОСОБА_2 , зокрема: 12.01.2023 року на суму 25000.00 гривень; 10.12.2022 року на суму 20000.00 гривень; 29.10.2022 року на суму 20000.00 гривень; 08.10.2022 року на суму 10000.00 гривень; 03.10.2022 року на суму 20000.00 гривень; 03.10.2022 року на суму 10000.00 гривень і 03.10.2022 року на суму 1000.00 гривень (а. с. 27 - 30).

Зі скріншоту переписки між з абонентом «Алексей» убачається теплі відносини між тими, хто її зробив, натяки на близькі стосунки, ніжні слова, слова підтримки та турботи (а. с. 73 - 89).

З фотокарток, долучених до позову, вбачаються світлини родини заявниці, на якій, зокрема, вона з чоловіком обіймається, цілується, він тримає її на руках, наявні світлини трьох поколінь (а. с. 55 - 72).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 - 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 - 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що:

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (зі змінами та доповненнями), постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також постанов Верховного суду, прийнятих у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 17.01.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23) та 09.10.2024 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним № 753/11423/22 (провадження № 61-2916св24).

Так, частиною 1 статті 15 і частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Окрім того, у відповідності до припису статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Також, з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження.

При цьому, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду як найвищий суд у системі судоустрою України, з метою забезпечення однакового застосування норм права (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові, прийнятій 20.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18), зробив висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У свою чергу положення частини 1 статті 293 вказаного кодексу передбачають, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Приписи частини 1 статті 315 цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження.

Зміст частини 2 наведеної статті обумовлює, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами та доповненнями), наведений у нормах Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Крім того, цим же пунктом Пленум Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові, прийнятій 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначила, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Відтак, з огляду на чинну судову практику, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення юридичного факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з березня 2017 року та по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто день смерті останнього, необхідні їй для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168, як виплати члену сім`ї загиблого військовослужбовця під час дії воєнного стану в Україні.

Частиною 5 статті 17 Конституції України унормовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Окрім того, приписом статті 46 Основного Закону нашої Держави визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року (в редакції Закону № 3597-IV від 04.04.2006 року (із змінами та доповненнями) унормовано, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до змісту пунктів 1 і 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (зі змінами та доповненнями) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;

3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; тощо.

Згідно зі змістом статті 16-1 цього ж Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Одноразова грошова допомога у вище викладених випадках призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону (частина 1 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» обумовлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповідності до положень частин 2 і 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Верховний Суду України у своєму листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року надав роз`яснення про те, що доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

Також як обумовив суд це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у абзаці 5 пункту 6 мотивувальної частини рішення № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») констатовано, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

Нормою права, що викладена у частинах 1 і 2 статті 21 зазначеного останнім кодифікованого закону, визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Отже, з огляду на зміст частини 1 статті 36 цього ж кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відтак, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду, прийнятій 18.03.2020 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним № 695/1732/16-ц (провадження № 61-38901св18), вбачається, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, притаманні наведеному вище визначенню.

Розв`язуючи питання щодо встановлення факту проживання заявниці однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, суд керується правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 17.01.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23), де суд зазначив, що «Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо/. До прав та обовязків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю».

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц та постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28.11.2018 року у справі № 127/11013/17, від 16.01.2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27.03.2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17.04.2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15.08.2019 року у справі № 588/350/15, від 23.09.2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10.10.2019 року у справі № 748/897/18, від 11.12.2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12.12.2019 року у справі № 490/4949/17, від 18.12.2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24.01.2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09.11.2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03.11.2022 року у справі № 361/4744/19.

Окрім цього, суд також керується правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 09.10.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 753/11423/22 (провадження № 61-2916св24), де суд зазначив, що «Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю».

Відтак, встановлення юридичного факту, про який просить ОСОБА_1 , породжує правовий наслідок, оскільки цей факт може впливати на виплату їй одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця. Отримання цієї допомоги заявницею можливо лише після встановлення такого юридичного факту шляхом вирішення в судовому порядку питання щодо факту її проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без шлюбу з загиблим ОСОБА_2 .

Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року (із змінами та доповненнями) визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних ,(або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Разом з тим, відповідний орган, що є розпорядником бюджетних коштів, залучений до участі у справі в якості заінтересованої особи, не оспорює існування факту, який ОСОБА_1 просить встановити у судовому порядку, що свідчить про відсутність спору про право та можливість вирішити питання у порядку окремого провадження.

Також, ухвалюючи це рішення, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України).

За таких підстав, ретельно перевіривши матеріали справи в контексті визначених доказів та їх оцінки як достатніх, разом із змістом усталеної судової практики, в сукупності з встановленими та доведеними у судовому засіданні обставинами, покладаючись на показання свідків, спільні фотографії, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї та витрачання коштів на спільні цілі, спільний відпочинок сторін, спільну присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок один одному, ураховуючи, що факт спільного проживання заявниці із померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з березня 2017 року до дня смерті останнього, має для заявниці юридичне значення з огляду на норму, передбачену пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», суд вважає за можливе заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Таким чином, проаналізував всі наявні докази у їх сукупності, наведені та встановлені у судовому засіданні факти та відповідні ним правовідносини, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення її заяви шляхом встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з березня 2017 року та по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; статтями 9, 17, 46, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); Рішеннями Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) і від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04); статтями 3, 21 і 36 Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями); статтями 3, 11, 15 і 16 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); статтями 17, 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 16, 16-1 і 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (зі змінами та доповненнями); статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року (в редакції Закону № 3597-IV від 04.04.2006 року (із змінами та доповненнями); Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»; Постановою Великої Палати Верховного Суду, прийнятою 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18); Постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 20.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18); Постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятими 09.10.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 753/11423/22 (провадження № 61-2916св24) і 18.03.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 695/1732/16-ц (провадження № 61-38901св18); Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 17.01.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23); Листом Верховний Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 - 19, 23, 31, 42, 43, 58, 60, 62, 65, 67, 76 - 81, 83, 89, 128 - 131, 133, 187, 211, 214, 223, 227, 230, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 і пунктом 5 частини 2 статті 293, статтею 294, частиною 2 статті 315, статтею 319, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чумак Роман Васильович, із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» задовольнити.

Встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_7 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період часу з березня 2017 року та по день смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано, а у разі подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Заявник: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , паспорт громадянина України (серія НОМЕР_8 );

Заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_8 , місцезнаходження ( АДРЕСА_3 ), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (НОМЕР_9);

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено з урахуванням приписів частини 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 07.11.2024 року.

Суддя С. В. Мащенко