Справа № 637/1184/20
Провадження № 2/529/16/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Петренко Л.Є.,

за участю секретаря Звягольської В.А.,

позивачки - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Аскретова А.В.

представника відповідача - адвоката Мамая А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності

встановив:

Позивачка ОСОБА_2 01.12.2020 звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області та з врахуванням змінених позовних вимог просить визнати квартиру спільною сумісною власністю її та нині померлого ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на частину такої.

В обґрунтування своїх змінених, в ході розгляді справи, позовних вимог позивачка вказує, що вона з 1988 року і до 2013 року включно проживала разом з ОСОБА_6 однією сім`єю, з яким мали спільний побут та вели спільне господарство. Від фактичних шлюбних відносин мають спільного сина, відповідача по справі ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому, 28.01.1997 вони разом із ОСОБА_6 придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 . В подальшому нею та ОСОБА_6 було придбане і інше майно, право власності на яке також було зареєстроване на останнього.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , який був до дня своєї смерті зареєстрований по АДРЕСА_2 . Разом з ним до дня його смерті за вказаною адресою також були зареєстрованими ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Так позивачка ОСОБА_2 посилаючись на те, що вона являлась членом сім`ї померлого ОСОБА_6 , перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ним та внаслідок спільної з померлим праці придбали спірну квартиру, вважає вказану квартиру спільною власністю в розумінні ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

03.12.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду Харківської області позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які усунуто 11.12.2020, шляхом подання уточненої позовної заяви.

29.12.2020 ухвалою судді відкрито провадження у справі, визначено порядок її розгляду за правилами загального позовного провадження.

01.02.2021 відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позов у якому останній вказав, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими. Вважає, що позивачкою ОСОБА_2 не подано жодних належних доказів, які підтверджують набуття спірною квартирою статусу спільної сумісної власності. Крім того, відповідач ОСОБА_4 зазначає, що позивачка вводить суд в оману, оскільки судом вже вирішено питання щодо визнання за нею права власності на частину спірної квартири, яке в свою чергу набрало законної сили. Тому з огляду на вказані вище обставини, відповідач ОСОБА_4 просить суд відмовити позивачці у задоволенні позову.

02.02.2021 позивачкою ОСОБА_2 змінено позовні вимоги, суть яких вказана вище.

12.02.2021 позивачкою ОСОБА_2 подано до суду відповідь на відзив, у якій остання, окрім іншого вказує, що позивач дійсно зверталась раніше до суду з аналогічним позовом, однак використовувала інший спосіб захисту своїх прав, а саме посилалась на ст.. 74 СК України. В даному позові, який знаходиться на розгляді відсутні посилання на вказану норму закону, а позивачем обрано інший спосіб захисту своїх прав.

22.02.2021 ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду В.Князєва від 14.03.2022, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ з Шевченківського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області.

Згідно з автоматизованим розподілом 23.03.2023 справа розподілена до розгляду судді Петренко Л.Є.

29.03.2022 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

01.11.2023 представник відповідача ОСОБА_8 подав відзив на позов, який сформовано в системі «Електронний суд», в якому зокрема зазначив, що судом вже розглянуто ідентичний позов позивачки, за результатами розгляду якого останній відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю спірну квартиру, рішення Шевченківського районного суду Харківської області в цій частині вирішення спору залишено без змін.

Крім того, просить закрити провадження у справі, в частині позовних вимог про визнання права власності на частину спірної квартири, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позивачка вже зверталась до суду з позовом з тим самим предметом і з тих самих підстав.

16.11.2023 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Мамая А.С. про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_9 пояснила, що вона з нині померлим ОСОБА_6 познайомилась приблизно у 1988 році та почали разом проживати однією сім`єю. Проживали у її будинку по АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 працював за залізній дорозі, де пошкодив ногу і внаслідок травми звільнився з роботи, а вона працювала на підприємстві з пошиття одягу. Згодом вони вирішили зайнятись бізнесом. Вони перепродували та купували товари, їздили торгувати до м. Москва. В подальшому торгували на місцевому базарі в смт. Шевченково, а потім відкрили свій павільйон. Усі роботи у підприємницькій діяльності робили разом. ОСОБА_10 більше робив важку, чоловічу роботу, а вона торгувала. Через деякий час, а саме у 1991 році у них народився спільний син ОСОБА_3 ..Оскільки їхня сім`я вже складалась з чотирьох чоловік - це вони з ОСОБА_11 , її син від першого шлюбу та спільний син ОСОБА_12 , вони вирішили розширити свою житлову площу та придбати квартиру. Після смерті батьків ОСОБА_1 залишився будинок в с.Худояри, який вона продала за 5 000 грн., а кошти, які отримала від його продажу перевели у долари та відклали з ОСОБА_6 на купівлю квартири. Через деякий час її знайомі, виїжджаючи з селища Шевченкове запропонували їй придбати квартиру. Однак у них з ОСОБА_6 не вистачало повної суми на купівлю квартири, тому вона позичила ще 2 000 доларів США у своєї рідної сестри ОСОБА_13 . Також позичала кошти і у знайомих.

У 1997 році ОСОБА_14 разом із ОСОБА_6 купили квартиру в смт.Шевченкове. Придбавши квартиру вони з ОСОБА_6 почали робити довготривалий ремонт, який допомагала робити її сестра з чоловіком та сином, оскільки її чоловік займався ремонтами квартир. Вони з ОСОБА_6 спільно заробляли кошти від торгівлі, накопичували їх та робили вказаний ремонт, а також віддавали разом, з спільних коштів, і борги. З ремонтом квартири допомагали тільки її родичі. ОСОБА_15 з останнім не спілкувався, у них були погані відносини. Брат ОСОБА_16 ніколи не приходив до них додому, не допомагав з ремонтом, на свята не приїзжав. Також позивачка пояснила, що отримані кошти з продажу батьківського будинку вона перевела у долари, оскільки кошти збирали тривалий час. Її діти бачили де вони зберігають кошти та бачили у неї долари. Коли позичила у своєї сестри кошти в сумі 2000 доларів, то договір позики не оформляла, оскільки є рідні сестри та довіряємо один одному. Згодом, як пояснила ОСОБА_1 вона продала квартиру у м. Харкові, яка їй дісталась від тітки з яких також і віддала борги сестрі.

У 1998 році позивачка зареєструвала себе як ФОП, а ОСОБА_6 оформив себе як фізичну особу-підприємця на кілька років пізніше, але зароблені кошти від бізнесу вважали спільними та розпоряджались ними спільно і відкладали спільно.

Крім цього, позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що вона іншого житла, окрім спірної квартири не має. У спірній квартирі зараз проживає одна і на даний час робить там ремонт після вибухів, внаслідок обстрілів. Є пенсіонеркою, має незадовільний стан здоров`я. Вона зверталась до ОСОБА_17 відповідача по справі, щоб той допоміг полагодити дах у будинку, однак останній сказав щоб лагодила сам. Однак приїжджав до неї у нетверезому стані та погрожував їй і сусідам.

Крім того вказує, що повторно звернулась до суду за захистом своїх прав але з інших підстав.

Також ОСОБА_1 суду наголосила, що кошти витрачені на придбання квартири були їхніми спільними з нині померлим ОСОБА_6 , отримані внаслідок спільної праці, а тому просить задовольнити її позовну заяву.

Представник позивача адвокат Аскретов А.В. в судовому засіданні вказував, що позивачка і померлий ОСОБА_18 проживали як сім`я, мали спільну дитину, спільно працювали на ринку та за спільні кошти придбали спірну квартиру. Брат померлого ОСОБА_4 з померлим не спілкувалися, були у них складні відносини. Посилається на норми ст..17 Закону України «Про власність» та вказує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_6 , оскільки придбана внаслідок спільної праці членів сім`ї. Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився та не спростував усі наявні докази та покази свідків. Щодо строків позовної давності, то вважає, що такі пропущено через інші судові процеси.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Мамай А.С. суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки аналогічний спір вже вирішувався судом. Даний позов поданий до тих же відповідачів та з аналогічних підстав, тому задоволенню не підлягає. Також просить застосувати строки позовної давності, які минули у 2019 році, після останнього судового рішення, тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча його явка визнана судом обов`язковою.

Разом з тим у матеріалах справи знаходиться заява іншого відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Під час проведення судових дебатів відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вказав, що покійний ОСОБА_6 є його батьком. Коли батько познайомився із мамою у його батька взагалі не було ніякого майна. У матері був будинок від батьків. Проживали як звичайна сім`я, все робили разом. Батьки займалися бізнесом, на ринку мали контейнер, продавали речі. Був спільний бюджет у батьків, спільно працювали та вели спільне господарство. Пізніше мама продала батьківський будинок і кошти за нього відклала, бо батьки хотіли купляти квартиру. Знає, що для купівлі квартири мама ще позичала кошти у своєї сестри. Після того, як купили квартиру, батьки почали робити у ній ремонт, допомагала мамина сестра із чоловіком, з боку батька ніхто не допомагав. Пам`ятає як він маленький теж допомагав носити цеглу. Пам`ятає як батько розповідав, що у нього з братом була сварка і після того вони не спілкуються, він ОСОБА_4 взагалі не бачив жодного разу. Вважає, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці його батьків і мати має повне право на половину спірної квартири, бо вона вклала багато грошей і праці у це житло. Просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , син позивачки від першого шлюбу, пояснив, що вони проживали з матір`ю вдвох в АДРЕСА_2 . В подальшому коли йому було близько 5 років мати почала проживати з нині померлим вітчимом ОСОБА_6 , який переїхав до них. Через деякий час у них народився спільний син, його брат ОСОБА_12 . Проживали вони всі як звичайна сім`я, батьки вели спільний бізнес та збирали кошти за які купили спірну квартиру. Мати та вітчим мали контейнер на базарі з одягом, а потім розширились та відкрили кілька контейнерів на ринку. Свідок ОСОБА_19 вказав, що він пам`ятає як не вистачало коштів на квартиру, кошти позичали у рідної сестри матері. Крім того мати продала будинок, який знаходився в с. Худояр Харківської області. Суму отриману від продажу вказаного будинку, вона доклала до коштів, які вони з вітчимом відкладали для купівлі квартири і йому пояснювала, що вони скоро придбають квартиру та переїдуть в неї жити. Гроші, які збирались для купівлі квартири знаходились у його матері та вона йому неодноразово говорила, що ці кошти для купівлі квартири. Спільними грошима у сім`ї розпоряджалась мати. Після того як ОСОБА_1 та нині померлий ОСОБА_6 придбали квартиру, в ній кілька років робили ремонт. Оскільки ремонт був затяжним та на нього вітчим і мати також збирали кошти.

Також свідок ОСОБА_19 пояснив, що відповідач ОСОБА_4 до них в гості додому не приходив жодного разу, оскільки вітчим не хотів спілкуватись з ним та не хотів щоб його родичі бачили як вони живуть.

Свідок ОСОБА_19 також зазначив, що йому мати казала, що більша половина коштів на купівлю квартири вкладених нею. Вона і будинок батьківський продала щоб вистачило коштів для придбання будинку. Саме його мати була власником квартири, однак оформили право власності на його нині покійного вітчима. В даній квартирі вони з братом проживали до створення своїх сімей, після одруження як він так і його брат ОСОБА_12 приїжджали до батьків в гості, зараз їздять вже до самої матері позивачки по справі. Мати проживає у спірній квартирі сама, оскільки це її єдине житло.

Свідок ОСОБА_13 , сестра позивачки, суду вказала, що позивачка до знайомства з нині померлим ОСОБА_6 проживала у будинку, який розташований по АДРЕСА_2 . Її сестра познайомилась з нині померлим ОСОБА_6 та почала з ним проживати однією сім`єю та вести спільне господарство та спільний бізнес. Через деякий час у них народився спільний син ОСОБА_12 . Після того як померли її з сестрою батьки, вони порадились і вирішили батьківський будинок продати, а кошти залишити сестрі ОСОБА_1 , оскільки вона не мала власного житла, а сім`я складалась з 4 осіб. Однак навіть після продажу будинку, позивачці не вистачало коштів на придбання квартири, а тому вона позичила сестрі 2 000 доларів США. Після купівлі квартири її сестра ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 почали складати кошти на ремонт у цій квартирі. При цьому ОСОБА_1 доглядала тітку у м. Харкові і коли та померла, продала її квартиру, а кошти витратила на ремонт придбаної квартири. Під час ремонту спірної квартири купували будівельні матеріали разом з сестрою та нині померлим ОСОБА_6 .. вона бачила, що кошти постійно були у її сестри та за все вона розраховувалась. Також свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що ремонт спірної квартири допомагав робити її чоловік та син, а також і вона сама. При цьому, ОСОБА_13 була присутньою у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, прізвище нотаріуса вона не пам`ятає, оскільки пройшло дуже багато часу. Під час укладання договору купівлі продажу були присутні сам нотаріус, вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , однак кошти у нотаріуса передавала саме її сестра ОСОБА_1 .

Після того як сестра продала будинок в с.Худояри і придбанням квартири пройшло приблизно два роки, оскільки вони з ОСОБА_6 ще дозбирували кошти. Також і вона позичила кошти для купівлі квартири, через деякий час після купівлі квартири сестра повернула хй кошти, при цьому жодних договорів позики між нею та сестрою не укладався.

Також вказала, що ОСОБА_6 не спілкувався зі своїми братами так як вони пиячили, і на свята вони до нього не приходили, однак всі свята сім`я ОСОБА_21 святкувала разом з її сім`єю, вони часто їздили один до одного в гості та мали дуже гарні відносини.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що спочатку її сестра та нині померлий ОСОБА_6 вели торгівлю на базарі в смт. Шевченкове, а потім орендували вагончик, далі почали закуповувати взуття та одяг. Останні працювали разом на базарі, все робили разом, загалом була нормальна сім`я.

Також представник позивача просив допитати і інших свідків, проте забезпечити їх явку не вдалося через виїзд осіб на межі України.

У зв`язку з цим представник позивача заявив клопотання про витребування записів судових засідань по даній справі для заслуховування показів свідків, які були допитані в Шевченківському районному суді Харківської області.

На запит суду, Шевченківський районний суд Харківської області повідомив, що надати записи судових засідань, в яких відбувався допит усіх свідків неможливо, оскільки такі не збереглися через окупацію смт.Шевченкове під час повномасштабного вторгнення.

Також за клопотанням представника позивача витребувано із Шевченківського районного суду Харківської області цивільну справу № 637/71/14.

Заслухавши позивачку ОСОБА_1 , її представника та представника відповідача ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 637/71/14-ц, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на розгляді Шевченківського районного суду Харківської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, в тому числі і визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка подана у січні 2014 року.

21.10.2014 рішенням Шевченківського районного суду Харківської області позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . В задоволенні іншої частини позовних відмовлено.

13.01.2023 ухвалою апеляційного суду Харківської області вказане рішення суду залишено без змін.

22.05.2015 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21.10.2014 та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання за нею права власності на частину гаража, та на частину кімнати № НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13.01.2015 року залишити без змін.

Як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21.10.2014 ОСОБА_2 посилалась на норми ст.. 74 СК України.

В даній справі позивачка ОСОБА_2 посилається на норми Закону України «Про власність», який діяв на момент придбання нею та нині померлим ОСОБА_6 спірної квартири, тобто обрано інший спосіб захисту своїх оспорених прав.

З огляду на вказані обставини суд не приймає до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_4 про те, що однією із підстав відмови у задоволенні позову є та обставина, що позивачка повторно звертається до суду з аналогічним позовом, з тих самих підстав по яких спір вже було вирішено.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 1997 року, посвідченого Шевченківською нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим №84, ОСОБА_6 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Вартість за яку було придбано дане нерухоме майно становить 5 000 грн. (а.с.26).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується належно завіреною копією свідоцтва про смерть (а.с.99 том 2).

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні копії домової книги по АДРЕСА_2 проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_19 та ОСОБА_3 .

Як вбачається з відмітки у домовій книзі, ОСОБА_6 був зареєстрованим за вказаною адресою з 17.04.1991 року. При цьому ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 30.08.1996 року (а.с. 100-104 том 2).

Вказаний факт реєстрації вище згаданих осіб по АДРЕСА_2 також підтверджується копією довідки виконавчого комітету Шевченківської селищної ради. Разом з тим, зі змісту вказаної довідки видно, що ОСОБА_6 був зареєстрований за вказаною адресою, аж до своєї смерті (а.с.150 т.1).

В той же час, з досліджених в судовому засіданні фотокарток, на яких зображений померлий ОСОБА_6 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_19 , вбачається, що останні проводили всі разом дозвілля, зустрічали свята (а.с.107-112 том 2).

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по АДРЕСА_5 , вбачається, що останні проживали разом однією сім`єю з 1988 року і до вересня 2013 року, вели спільне господарство та мали спільний бізнес, мали спільну дитину ОСОБА_4 (а.с. 149 т.1).

Шлюб між нині померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстрований не був.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18) зроблено висновок, що «розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим».

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування положень статті 17 Закону України «Про власність» містяться в постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 280/489/15-ц (провадження № 61-8903св18) та від 06 червня 2019 року в справі № 757/41827/15-ц (провадження № 61-28916св18).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» (у редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Разом з тим у п. 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці.

Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 спільно проживали разом з 1988 року та до смерті ОСОБА_6 , що не заперечувалося і відповідачами по справі.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 , позивачка вказувала, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці з ОСОБА_6 , за кошти, які вони отримували спільно від ведення бізнесу та продажу належного їй батьківського будинку, розташованого в с. Худояр Шевченківського району Харківської області.

Судом встановлено, що 01.07.1992 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу продала ОСОБА_24 житловий будинок, розташований в с. Худояр Гетьманівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. Продаж житлового будинку здійснено за 5000 рублів (а.с. 97 том 2).

Як вказує позивачка кошти від продажу вказаного будинку вона перевела у долари та відклала, бо вони із ОСОБА_25 хотіли купляти квартиру.

Також свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила, що кошти від продажу будинку в с.Худояр позивачка відклала, бо мала намір купляти квартиру.

Вказані твердження представником відповідача адвокатом Мамаєм А.С. не спростовано.

Отже твердження позивачки про наявність у неї особистих коштів від продажу належного їй нерухомого майна, які вона накопичувала для придбання спірної квартири, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Також встановлено, що ОСОБА_23 з 17.02.1995 зареєстрована як фізична особа підприємець, а з 06.11.1997 зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Вид економічної діяльності, який здійснювала остання роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (а.с. 21 та 139 том 1).

Нині померлий ОСОБА_6 зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 13.12.2000 року, що вбачається з копії відповідного свідоцтва, тобто вже після придбання спірної квартири (а.с. 105 т.2).

Отже судом встановлено, що позивачка разом із ОСОБА_6 спільно займалися роздрібною торгівлею на ринку, тобто займалися спільною працею.

Також ведення спільної роздрібної торгівлі позивачкою і ОСОБА_6 підтвердили свідки: ОСОБА_19 , який є сином від першого шлюбу позивачки та ОСОБА_13 , рідної сестри позивачки.

Відповідачем доказів на спростування цих обставин суду не надано.

Крім того в судовому засіданні встановлено, що позивачка позичала кошти 2000 доларів у своєї сестри ОСОБА_13 , які доклала при купівлі спірної квартири. Позичені кошти ОСОБА_13 віддавала позивачка.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими доказами, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позивачка і ОСОБА_6 спільно проживали, як сім`я, а спірне майно квартира в АДРЕСА_1 придбана ними внаслідок спільної праці, шляхом ведення ними спільної підприємницької діяльності, спірне майно придбавалося з метою забезпечення інтересів сім`ї, тому є спільною сумісною власністю, а отже позов підлягає задоволенню з визнанням за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою у 2014 році подавався позов про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, тому строк позовної давності був перерваний. Закінчився розгляд справи у квітні 2016 року, тому саме з цього часу слід відраховувати трирічний строк позовної давності.

Разом з тим, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту ч.5 ст.267 ЦК України.

В ході судового розгляду позивачка та її представник вказували, що даний позов поданий не тотожний попередньому, а з інших підстав, посилаючись на норми ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на момент набуття права власності на спірну квартиру. Позивачка намагається захистити своє право на спільну сумісну власність, а позов поданий у грудні 2020 року, оскільки відповідач ОСОБА_4 заперечує її права на спірну квартиру, яка є єдиним житлом для неї.

При вирішенні питання щодо поважності причин пропуску позовної давності суд враховує конституційне право на судовий захист, який належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи в судах загальної юрисдикції має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Також суд враховує норми Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року.

Отже з урахуванням забезпечення права позивачки на судовий захист та не порушення норм ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи, що спірна квартира є єдиним житлом для позивачки, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та захистити порушене право позивачки шляхом поновлення такого строку.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, в порядку вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого нею судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_9 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 1997 року, посвідченого Шевченківською нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим № 84 зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 сплачений нею судовий збір в розмірі 528 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 сплачений нею судовий збір в розмірі 528 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 27.05.2024

Головуюча: Л.Є. Петренко