Справа № 309/219/23
Провадження № 2/309/49/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого Орос Я.В.

за участю секретаря Гаклик Л.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де заінтересована особа орган опіки і піклування Драгівської сільської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Хустського районного суду з позовом до ОСОБА_4 , де заінтересована особа орган опіки і піклування Драгівської сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 23.08.2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Рокосівської сільської ради Хустського району, Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №21 від 23.08.2010р.

Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Даний шлюб виявився невдалим, а тому рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 17.08.2021р. р., (яке набуло законної сили 17.09.2021р.) у справі №309/1850/21, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачкою та перебували на повному її утриманні.

Відповідно до судового наказу Хустського районного суду від 02.10.2020р. з відповідача на користь позивачки на утримання малолітніх дітей стягнуто аліменти у розмірі, рівному 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 28.04.2022р. у справі №309/673/22 розмір аліментів, що встановлений судовим наказом Хустського районного суду від 02.10.2020р.змінено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 2 000 грн. аліментів на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

З часу розлучення, відповідач, хоч і не стабільно, але сплачував аліменти. Іноді бачився з дітьми, забирав двох синів до себе на декілька діб. З цього приводу у сторін щоразу виникали конфлікти, оскільки жодного разу батько не повернув дітей у обумовлений день та час, у зв`язку із чим старший син, ОСОБА_8 , змушений був пропускати навчання у школі. При зустрічах з дітьми батько постійно був у нетверезому стані.

Однак, після того, як ОСОБА_3 подала до Хустського районного суду позовну заяву про збільшення розміру аліментів, відповідач взагалі перестав сплачувати аліменти, не цікавився життям чи здоров`ям своїх дітей, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ними та приймати участь у їхньому вихованні.

У зв`язку із тим, що відповідач не приймає участь у матеріальному утриманні своїх дітей, у нього виникла заборгованість із сплати аліментів у розмірі 54 000 грн. що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10.01.2023р. №70634266.

Окрім того, відповідач стабільно зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя. У зв`язку із цим, ОСОБА_3 не бажає, щоб спосіб життя батька міг навіть опосередковано впливати на розвиток дітей.

Таким чином, враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від спілкування із дітьми, причому робить це без поважних причин, не приймає участі у їхньому моральному вихованні та фінансовому забезпеченні, ОСОБА_3 вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_5 та синів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Хустського районного суду від 30.01.2023 року відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилась. Представник позивача ОСОБА_1 , яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 05.04.2022 року, підтримала позов та просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

В судове засідання представник третьої особи М.Довганич не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи з врахуванням висновку складеного органом опіки та піклування Драгівської сільської ради.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився. Представник відповідача ОСОБА_2 , який дає на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 05.04.2022 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, покликаючись на наведені у відзиві обставини.

У своєму відзиві представник відповідача зазначає, що незважаючи на позовну вимогу про позбавлення батьківських прав позивачка у позовній заяві зазначає, що «з часу розлучення, відповідач, хоч і не стабільно, але сплачував аліменти. Іноді бачився з дітьми, забирав двох синів до себе на декілька діб.» Отже, фактично ОСОБА_3 визнала обставину, що ОСОБА_4 бере участь у житті дітей, що не зовсім відповідає змісту позову в цілому, але форма такої участі їй не подобається.

Також є надуманим є і твердження щодо відмови від сплати аліментів. Дійсною причиною виникнення заборгованості слугували фінансові проблеми, які виникли у відповідача, а також категорична відмова позивачки у наданні можливості для спілкування дітьми. На сьогодні позивачка з дітьми виїхала за кордон, на скільки відомо відповідачу в Чеську Республіку, але точного місця перебування дітей йому невідоме, у зв`язку із чим позивачка своїми умисними діями фактично позбавляє дітей спілкування з батьком, а тому твердження позивача, що відповідач ухиляється від спілкування з дітьми і що він це робить це з поважних причин не лише не відповідає дійсності, а й не відповідає фактичним обставинам. Отже, ОСОБА_4 , бажає спілкуватись з дітьми, брати активну участь у житті дітей, але через протиправні дії позивачки позбавлений такої можливості. Щодо наявної заборгованості по сплаті аліментів вона виникла внаслідок складного матеріального становища відповідача. При цьому з метою усунення заборгованості зі сплати аліментів відповідач сплатив аліменти на користь ОСОБА_3 в сумі 7 000 грн. що підтверджується копією квитанції від 12 квітня 2023 року АТ «Ощадбанк», вказаний платіж планує зробити регулярним, з метою сплати аліментів за місяць та погашення частково боргу.

15.06.2023 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав.

У даній відповіді на відзив представник зазначає, що жодного із обов`язків які покладаються на батька ОСОБА_4 не виконує. Він не піклується про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток не утримує дітей матеріально. У ОСОБА_4 повністю відсутня повага до дітей та їхньої матері. Через постійні образи та приниження в свою адресу, старша дочка відмовляється спілкуватися з батьком. 30.01.2022р. та 02.04.2022р. на мобільний телефон 13 річної доньки в додатку «Viber» батько надіслав фотографії порнографічного змісту.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Позивачка у своїй позовній заяві вказує що після того, як нею було подано до Хустського районного суду позовну заяву про збільшення розміру аліментів, та суд визначив розмір аліментів по 2000 грн. на дитину щомісячно, відповідач взагалі перестав сплачувати аліменти, не цікавився життям чи здоров`ям своїх дітей, не телефонує, не виявляв бажання спілкуватись з ними та приймати участь у їхньому вихованні. Тобто, представник відповідача маніпулятивно зазначає, що позивачка фактично визнала обставину, що батько бере участь у житті дітей, але форма такої участі їй не подобається, оскільки з травня 2022 року відповідач повністю перестав сплачувати аліменти, що підтверджується відповідним розрахунком та не приймає жодної участі у житті дітей. До того часу, батько зловживав своїми батьківськими правами, намагався впливати на позивачку через дітей, обмежував середнього сина у відвідуванні школи, що не відповідало інтересам дітей. Саме це викладено у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_1 просить суд критично оцінити доводи представника відповідача про те, що дійсною причиною виникнення заборгованості по аліментам слугували фінансові проблеми відповідача, оскільки такі доводи не підкріплені належними доказами. Навпаки, позивачці достеменно відомо, що відповідач виїхав за кордон на заробітки, та має стабільний дохід. Щодо сплати аліментів у сумі 7000грн. 12.04.2023 та 7000 грн. 25.04.2023р. дані платежі по перше, спростовують доводи про складне матеріальне становище відповідача, по друге, кошти було сплачено безпосередньо перед подачею відзиву на позовну заяву, що позивачка розцінює, як підставу для подання відзиву. З 25.04.2023 до дня подання даної відповіді на відзив, відповідач знову не сплатив жодної гривні аліментів.

Таким чином, згідно розрахунку заборгованості із сплати аліментів станом на дату подання відповіді на відзив за відповідачем рахується заборгованість по аліментам у сумі 78000 (сімдесят вісім тисяч гривень). Фактично така заборгованість становить 64 000 тисячі гривень. Отже, батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, йому відомі рахунки на які необхідно сплачувати кошти на утримання дітей, йому відомі номери телефонів дітей за допомогою яких він може з ними спілкуватися, йому відоме місце їхнього перебування. Позивачка ніколи не чинила перешкод батькові у спілкуванні з дітьми, що підтверджується відсутністю будь яких заяв до компетентних органів про усунення перешкод у спілкування з дітьми або встановлення годин побачень.

Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви зазначає наступне.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 23.08.2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №21 від 23.08.2010р. Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.9-11).

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 17.08.2021р. р., (яке набуло законної сили 17.09.2021р.) у справі №309/1850/21, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачкою та перебували на повному її утриманні.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 28.04.2022р. у справі №309/673/22 розмір аліментів, що встановлений судовим наказом Хустського районного суду від 02.10.2020р.змінено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 2 000 грн. аліментів на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття (а.с.13-16).

Ухвалою Хустського районного суду від 28.02.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради зобов`язано скласти висновок щодо розв`язання спору щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4 щодо його неповнолітніх дітей.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є доцільним. У даному висновку зокрема зазначено, що Актом обстеження умов проживання сім`ї від 06.03.2023 р. встановлено, що заявниця разом із дітьми проживала у АДРЕСА_1 . Умови проживання сім`ї задовільні. Наразі мати із дітьми на території громади відсутня, знаходиться у Чеській республіці, де старші діти відвідують школу,а мати працює.

Листом №199 від 31.03.2023 року ССД виконавчого комітету Хустської міської ради повідомлено, що 27.03.2023 року працівниками ССД здійснено виїзд за місцем проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 ,та не змогли провести обстеження умов його проживання та надати відповідний акт, так як з`ясовано, що він за даною адресою не проживає, оскільки виїхав за кордон. Відповідно до характеристики старости Рокосівського старостинського округу ОСОБА_4 , проживає разом із матір`ю, є сезонним працівником, у громадському житті села та вулиці участі не приймає.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Також слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що:«ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано».

Повертаючись до обставин даної справи, суд вважає, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до неповнолітніх дітей.

У висновку органу опіки та піклування вказано, що з батьком дітей ОСОБА_4 зв`язку не було, тому його думку не з`ясовано. Щодо його позиції з приводу даного позову, то вона є чітко викладеною у відзиві на позовну заяву. Також установлено, що наразі батько дітей ОСОБА_4 перебуває за кордоном на заробітках. Даний факт також визнається позивачем, яка також перебуває з дітьми за кордоном, а також відображений у висновку органу опіки та піклування. Отже невідвідування батьком дітей, зокрема за місцем проживання, пов`язане перш за все з постійним перебуванням як відповідача так і позивача за межами України, і таке на думку суду не може бути розцінено як свідоме та винне ухилення відповідача від участі у вихованні дітей.

Щодо твердження позивача про те, що між батьком ОСОБА_4 та дітьми відсутній зв`язок, вони не розмовляють по телефону, а також позиція старшої доньки викладена у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради, суд розцінює це як наслідок негативних відносин між матір`ю та батьком, а також можливий вплив ОСОБА_3 на відображення думки старшої доньки.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Щодо надання роздруківок з додатку «Viber» з надсилання батьком фотографій порнографічного змісту старшій дочці ОСОБА_5 , що відображено також у висновку органу опіки та піклування, суд зазначає, що дані докази не є належними та допустимими. Адже зі змісту даних фотокопій не вбачається чи належить мобільний телефон дитині, і чи належить номер мобільного телефону з якого відправлялись фотографії саме ОСОБА_4 . Також, зі змісту діалогу неможливо встановити відповідність переписки тій чи іншій особі.

Щодо наявності заборгованості відповідача по сплаті аліментів, то суд констатує, що надані твердження відповідача про скрутне матеріальне становище береться судом до уваги, а також сплата ним аліментів за останні місяці підтверджує факт бажання батька ОСОБА_4 підтримувати матеріально своїх дітей. Окрім того наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17).

Відтак, на думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Щодо висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_4 , то відповідно до постанови Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 554/1796/16-ц де зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є не доведеним та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст.164, 166 СК України,суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де заінтересована особа орган опіки і піклування Драгівської сільської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 14.03.2024 року.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.