ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2825/24 Справа № 199/7445/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 24 січня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики. 16 листопада 2016 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, відповідно до якого стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 5 000 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500 грн. - сума основного боргу, 24 145 грн. 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики. Зазначене рішення суду набрало законної сили 05 травня 2017 року.

Зазначав, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року за договором позики від 24 січня 2013 року з ОСОБА_1 було стягнуто інфляційні втрати та 3% річних, які були нараховані за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року, у загальному розмірі 59 220,85 грн.

Вказував, що на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року були видані виконавчі листи та відкриті виконавчі провадження. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року невиконані належним чином.

Посилаючись на те, що станом на 22 серпня 2023 року сума боргу за рішенням становить 910 735,11 грн., а за постановою сума богу становить 58 977,71 грн., тобто рішення невиконані, чим порушено його права та завдано збитків, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь за невиконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року 491 818,11 грн., з яких розмір втрат від інфляції складає 408 672,20 грн. та 3% річних складає 83 145,91 грн., та за невиконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року за період з 27 серпня 2021 року по 01 вересня 2023 року 24 018,50 грн., з яких розмір втрат від інфляції складає 20 428,19 грн. та 3% річних складає 3 590,31 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за втрати від інфляції у період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року у розмірі 438 202,43 грн.; заборгованість за 3% річних у період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року у розмірі 80 595,66 грн. Вирішено питання відносно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції змінити та зменшити суму стягнення інфляційних витрат на 279 054,02 грн. та 3% річних на 40 795,94 грн. за період з 24 лютого 2022 року по 22 серпня 2023 року та в результаті цього стягнути інфляційні витрати в сумі 159 148,41 грн. та 3% річних в сумі 39 799,72 грн. за період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього заборгованість за втрати від інфляції у період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року у розмірі 438 202,43 грн.; заборгованість за 3% річних у період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року у розмірі 80 595,66 грн. Наголошував на тому, що суд визначив помилковий період стягнення, не врахувавши судову практику у подібних правовідносинах. Так, з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє досі та за часом дії якого позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплатити неустойку (штраф, пеню).

16 лютого 2024 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує про те, що відповідач протягом тривалого часу грубим чином порушує його права. З часу ухвалення рішення на його виконання він сплатив лише незначну частину своєї заборгованості, та сума боргу становить 910 735,11 грн. У даному випадку мова йде не про штрафні санкції, а про довготривале невиконання рішення суду. Він не фінансова установа чи банк, він звичайна людина та стягнута судом сума, яка багато років не повернута, є для нього значною.

22 лютого 2024 року відповідач надав відповідь на відзив. Вказує про наявність правових підстав для задоволення його апеляційної скарги та про те, що позивач зводить на нього наклеп та викривлює обставини справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для її задоволення.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 5 000 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500 грн. - сума основного боргу, 24 145 грн. 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики. Зазначене рішення суду набрало законної сили 05 травня 2017 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року за договором позики від 24 січня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 48 791,85 грн. та 3% річних в розмірі 10 429 грн., які були нараховані за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 317,25 грн. та 3% річних в розмірі 68 грн., які були нараховані за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року.

Постановою державного виконавця Малюк І.В. від 13 травня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59092953 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500 грн. - сума основного боргу, 24 145 грн. 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики.

Постановою приватного виконавця Селезньова М.О. від 02 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження ВП №63461793 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500 грн. - сума основного боргу, 24 145 грн. 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики.

Постановою приватного виконавця Селезньова М.О. від 02 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження ВП №66629521 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 48 791,85 грн. та 3% річних в розмірі 10 429,00 грн., які були нараховані за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року, а всього 59 220,85 грн.

Із матеріалів справи також встановлено, що станом на 22 серпня 2023 року за виконавчим провадженням №63461793 заборгованість відповідача перед позивачем становить 910 735,11 грн. та за виконавчим провадженням №66629521 заборгованість відповідача перед позивачем становить 58 977,71 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що за час неналежного виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість за втрати від інфляції та 3% річних за період з 10 вересня 2020 року по 22 серпня 2023 року. В задоволенні позову про стягнення з відповідача витрат за час невиконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2021 року відмовив, оскільки стягнення на підставі вказаної постанови витрат, передбачених ст.625 ЦК України, буде подвійним нарахуванням з одних і тих же правових підстав.

Колегія суддів звертає увагу про те, що відповідач просить змінити рішення лише в частини стягнутих із нього сум заборгованості, та погоджується із висновком суду в оскаржуваній відповідачем частині у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

При цьому в указаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Матеріалами справи підтверджено той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 16 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 5 000 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500 грн. - сума основного боргу, 24 145 грн. 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики.

Рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні у приватного виконавця Селезньова М.О. Належним чином рішення не виконано, стягнута сума заборгованості не сплачена, на час звернення до суду із позовом заборгованість становила 910 735,11 грн.

Таким чином є доведеним факт порушення зобов`язання відповідачем ОСОБА_1 та у позивача виникло право для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом першої інстанції того факту, що з 24 лютого 2022 року в України введеної воєнний стан який триває і досі та як наслідок цього вимогу передбачені пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відхиляються.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Позивач є фізичною особою, а не банківською установою. Спір виник з приводу довготривалого невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, та нарахування 3 % річних та індексу інфляції визначених ст.625 ЦК України відбулося саме у зв`язку із цим, а тому вказані вище положення не можуть бути застосовані.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров