Справа № 216/342/24
провадження №2/216/1172/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міській районний суд м. Кривого Рогу у складі

головуючого судді Бутенко М. В.

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.

відповідач ОСОБА_1

без застосування технічного запису

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в м. Кривий Ріг в Дніпропетровській області позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про виселення із житлового приміщення без надання іншого житла, -

В С Т А Н О В И В :

До Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про виселення із житлового приміщення без надання іншого житла.

Просять суд винести рішення, яким виселити ОСОБА_1 із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла. Стягнути з відповідача на користь позивача, усі судові витрати у цій справі.

Свою позовну заяву обґрунтовують наступним:

ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді фельдшера медичного пункту у Військовій частині НОМЕР_1 .

Старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 року №49-РС з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140.

01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно - посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в*подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло. Штатно-посадове житло - це житло, що надається не військовому, а закріплюється наказом командира частини за певною посадою.

На виконання наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», квартира за адресою АДРЕСА_2 була закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління і запропонована ОСОБА_1 на добровільних засадах у користування як житло, що закріплене виключно за посадою.

08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено Договір про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла №15 від 08.04.2019 року, а саме квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору.

Підставою для укладення Договору був рапорт відповідача, яким вона просила надати їй у користування житлове приміщення (копія рапорту додається). Згідно умов цього Договору позивач передав відповідачу для тимчасового проживання (на строк проходження відповідачем військової служби) та користування вищевказану квартиру. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався, а документом, що підтверджує факт вселення відповідача є Акт приймання-передачі житлового приміщення від 08.04.2019 року, що підтверджується копією акту.

Відповідач добровільно у договірному порядку погодилася на умови отримання у тимчасове користування вказаної квартири, а відтак у відповідності до вимог статей Цивільного кодексу України, якими регулюються договірні зобов`язання, повинна їх виконувати.

У разі припинення проходження служби відповідач зобов`язувалась виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 3.12 Договору, зміст рапорту відповідача). В такому випадку відповідач зобов`язалась звільнити квартиру в місячний строк з дати припинення трудових відносин.

Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140, старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту та членів її родини було знято з обліку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання службових житлових приміщень у військовій частині та зобов`язано її та членів її родини звільнити займане ними службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_2 (1 - кімнатна, житлова площа 34,8 м2) у місячний строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, на підставі договору №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, а саме до 14 червня 2022 року.

Старший сержант ОСОБА_1 та члени її родини не звільнили надане їм службове (штатно-посадове) житло у місячний строк, відповідно порушили умови договору.

На письмову претензію від 20.06.2022 року № 804 «Про звільнення службового (штатно-посадового) житла», старший сержант ОСОБА_1 у встановленні законодавством терміни не надала письмової відповіді. Особисте спілкування щодо необхідності звільнення службового (штатно-посадового) житла позитивних результатів не дало, зазначивши лише, що виселення будуть здійснювати лише за рішенням суду.

У ст. 118 Житлового кодексу України визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселенню громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.?

Відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Згідно ст. 124 Житлового кодексу України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою,, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Так як, старший сержант ОСОБА_1 має вислугу років 13 років 11 місяців 13 днів, вона не набула права на отримання службового житла в постійне користування. Також варто зазначити, що службове (штатно-посадове житло) закріплюється виключно за посадами і у разі зміни посади або звільнення з неї, особа, яка отримала дане житло в користування, повинна звільнити його у терміни передбачені договором та законодавством України.

Законодавством не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку із проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗС України.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/4428/20.

Відповідно, ОСОБА_1 , не звільнила службове (штатно - посадове) житло у визначені терміни порушивши умови договору та законодавство України. Виходячи з вищенаведеного, позивач був змушений звернутися до суду із цією позовною заявою, так як відповідач безпідставно не виконує свого цивільного обов`язку та не звільняє житлове приміщення, займати яке, на сьогоднішній день, вже не має жодних правових підстав.

Представник позивача Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання 06.11.2024 року не з`явився, раніше подавав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 06.11.2024 року надала суду пояснення по справі, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, врахувати висновок органу опіки, слухати справу без застосування технічного запису, про що додатково надала суду заяву.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради Юрік М.С. подала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, просить суд при ухваленні рішення врахувати висновок виконкому районної у місті ради, як органу опіки та піклування.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді фельдшера медичного пункту у Військовій частині НОМЕР_1 .

Старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 року №49-РС з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140.

01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно - посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в*подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло. Штатно-посадове житло - це житло, що надається не військовому, а закріплюється наказом командира частини за певною посадою.

На виконання наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», квартира за адресою АДРЕСА_2 була закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління і запропонована ОСОБА_1 на добровільних засадах у користування як житло, що закріплене виключно за посадою.

08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено Договір про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла №15 від 08.04.2019 року, а саме квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору.

Підставою для укладення Договору був рапорт відповідача, яким вона просила надати їй у користування житлове приміщення (копія рапорту додається). Згідно умов цього Договору позивач передав відповідачу для тимчасового проживання (на строк проходження відповідачем військової служби) та користування вищевказану квартиру. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався, а документом, що підтверджує факт вселення відповідача є Акт приймання-передачі житлового приміщення від 08.04.2019 року, що підтверджується копією акту.

Відповідач добровільно у договірному порядку погодилася на умови отримання у тимчасове користування вказаної квартири, а відтак у відповідності до вимог статей Цивільного кодексу України, якими регулюються договірні зобов`язання, повинна їх виконувати.

У разі припинення проходження служби відповідач зобов`язувалась виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 3.12 Договору, зміст рапорту відповідача). В такому випадку відповідач зобов`язалась звільнити квартиру в місячний строк з дати припинення трудових відносин.

Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140, старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту та членів її родини було знято з обліку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання службових житлових приміщень у військовій частині та зобов`язано її та членів її родини звільнити займане ними службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_2 (1 - кімнатна, житлова площа 34,8 м2) у місячний строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, на підставі договору №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, а саме до 14 червня 2022 року.

Старший сержант ОСОБА_1 та члени її родини не звільнили надане їм службове (штатно-посадове) житло у місячний строк, відповідно порушили умови договору.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 12 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 121 ЖК України визначено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Так, при розгляді справ щодо виселення осіб зі службових житлових приміщень, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від встановлених обставин та на підставі вимог закону, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їх сімей на житло.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2009 року у "Zehentner v. Austria", заява № 20082/02).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачки зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття» житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2007 року у справі "Stankova v. Slovakia", заява № 7205/02).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини від 05 січня 2000 року у справі "Beyeler v Italy", заява № 33202/96).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 14 грудня 2017 року у справі "Dakus v. Ukraine", заява № 19957/07, від 02 березня 2011 року "Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03, від 17 травня 2018 року "Sadovyak v. Ukraine", заява № 17365/14).

Законодавством дійсно не передбачено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Однак неврахування принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Так, відповідачка ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вселилася у спірне житлове приміщення на підставі укладеного договору № 15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, укладеного між сторонами 08 квітня 2019 року, постійно там проживає та не мала і не має іншого житла для проживання, що не відповідає зазначеному в наказі командира військової частини № НОМЕР_1 від 14.05.2022 в частині того, що ОСОБА_1 забезпечена службовим житлом.

На момент подання позовної заяви до суду, відповідачка разом із малолітнім сином проживають і спірному помешканні майже шість троків, що дає підстави стверджувати про достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Тому прошу суд урахувати принцип пропорційності, а також ті обставини, що ОСОБА_1 має вислугу у Збройних Силах України більше 14 років, є одинокою матір`ю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України і має на утриманні малолітню дитину, а також те, що у зв`язку з уведенням воєнного стану перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_3 . Фактично виселивши її з дитиною із займаного житлового приміщення, вона фактично опиниться на вулиці.

Згідно висновку виконкому районної у місті ради, як органу опіки та піклування,

про можливість виселення малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення, 02.09.2024 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було встановлено наступне:

У березні 2019 року гр. ОСОБА_1 звернулась з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_3 , про надання її сім`ї у складі малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , службового (штатно-посадового) житла.

Відповідно до наказу від 30.09.2019 №324 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) Міністерства Оборони України Гуртового О. службове (штатно-посадове) житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , було закріплене за посадою фельдшера медичного пункту батальйону, яку займала гр. ОСОБА_1

08.04.2019 між військовою частиною, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_3 , та гр. ОСОБА_1 було укладено договір №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, в якому п. 3.12 передбачені умови, відповідно до яких користувач житла має звільнити у місячний строк житлове приміщення разом з членами сім`ї.

Проте, при укладанні вищевказаного договору не було враховано п. 35 розділу IV Переліку категорій працівників, яким може бути надано жилі приміщення, затвердженого постановою Рад Міністерств Української РСР від 04.08.1988 №37 «Про службові житлові приміщення», зі змінами.

У вищезазначеному пункті зазначено, що не можуть бути виселені з службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення:

- одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними;

- особи, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 №49-РС гр. ОСОБА_1 була звільнена у запас за сімейними обставинами, передбачені підпунктом «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років).

Гр. ОСОБА_1 має на вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4 , відносно якого є одинокою матір`ю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 14.08.2019 №7 про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України.

Крім того, згідно з витягом із наказу від 16.04.2024 №109 та довідкою від 29.08.2024 №2615 гр. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Міністерства Оборони України та займає посаду санітарного інструктора евакуаційного відділення медичної роти.

Станом на 02.09.2024 гр. ОСОБА_1 власного житла та майна не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2024 №393129843.

Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 19 Сімейного кодексу України, п. 35 Переліку категорій працівників, яким може бути надано жилі приміщення затвердженого постановою Рад Міністерств Української РСР від 04.08.1988 №37 «Про службові житлові приміщення», зі змінами, виконком Центрально - Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, заперечує проти позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 до гр. ОСОБА_1 про виселення відповідачки та її малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення без надання іншого житла.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачем прав, за захистом яких він звернувся до суду і наразі існує потреба у забезпеченні вказаним житловим приміщенням інших осіб.

Позивач не аргументував мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачки ОСОБА_1 разом з її малолітньою дитиною без надання їй іншого житлового приміщення та співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач ОСОБА_1 не має право на користування спірним приміщенням, то пропорційність цій меті виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу необхідно відмовити.

При подані позову позивач сплатив судовий збір у повному обсязі, суд прийшов до висновку, що позов є не обґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.2-13,77-80,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, про виселення із житлового приміщення без надання іншого житла відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. В. БУТЕНКО