Справа № 366/3075/24
Провадження № 2/366/858/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(Заочне)

25 грудня 2024 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючогосудді Ткаченко Ю.В., за участю секретаря судових засідань Морозової Я.Р., розглянувши в селищі Іванків Київської області в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач 1), ОСОБА_3 (далі Відповідач 2) про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Позивач посилається на те, що вона є одноосібною власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі 26.08.2008 року зареєстровано місце проживання брата - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.02.2022 року за зазначеною адресою, без згоди ОСОБА_3 , було зареєстровано двох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

01.02.2024 року між позивачем та відповідачем 1 укладено договір оренди зазначеної квартири, відповідно до пунктів 6.2.1, 6.2.2 договору, орендар має право: обладнати та оформити квартиру на власний розсуд; міняти замки вхідних дверей та кімнат, укріплювати вхідні двері, змінити вхідні двері; установлювати сигналізацію та інші системи охорони квартири.

При цьому, на початку вересня 2024 року відповідач 2, який ніколи не проживав у зазначеній квартирі, що підтверджується, зокрема, тим, що останній ніколи не оплачував комунальні платежі тощо, заселився до житла, змінив замок вхідних дверей та не допускає позивача, яка окрім права на проживання в квартирі, також має домовленість з відповідачем 1 про догляд за квартирою та оплату комунальних платежів.

У свою чергу, як зазначено вище, відповідач 2 не лише порушує право позивача на користування квартирою, однак він, як і його діти, раніше ніколи не проживали в цій квартирі, а тому втратили право на користування нею. Поряд з цим власниця не бажає, щоб відповідач 2 проживав у квартирі, яка належить їй одноосібно на праві власності.

Позивач у своїй заяві наголошує, що відповідач 2 ніколи не сплачував комунальні платежі за квартиру, а надмірна оплата власницею житла за комунальні послуги щодо осіб, які вже не проживають в квартирі, також є додатковим фактором ініціювання подачі даного позову.

Також, проживаючи за іншою адресою, відповідач 2, відповідно до вимог законодавства, був зобов`язаний задекларувати своє нове місце проживання, а також своїх малолітніх на той час дітей, проте цього не зробив.

Згідно підпункту 2 пункту 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Пунктом 2 частини 1 статті 18 даного Закону визначено, що зняття особи із зареєстрованого місця проживання здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно неповнолітньої особи, місце проживання якої зареєстровано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання батьків або інших законних представників дитини чи одного з них, така дитина підлягає зняттю із зареєстрованого місця проживання разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до частини 2 статті 18 вказаного Закону зняття із зареєстрованого місця проживання дитини не може бути здійснено тільки у випадку, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства наявна заборона на зняття з реєстрації місця проживання дитини власника житла.

Таким чином, на законодавчому рівні закріплено право власника житла приватної форми власності звертатися до органу реєстрації для здійснення зняття із зареєстрованого місця проживання повнолітньої особи, а також дитини (особа віком 18 років), у разі якщо така реєстраційна дія здійснюється разом з її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Не може бути здійснено зняття із зареєстрованого місця проживання дитини або виключення з реєстру територіальної громади інформації про зареєстроване місце проживання дитини, окремо без її батьків або інших законних представників чи одного із них.

Враховуючи наведене, у разі подання власником житла заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання дитини разом з батьками, згода батьків або інших законних представників чи одного з них не надається.

З урахування викладеного, позивач просить суд:

Визнати громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, який втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 ;

Зняти із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

Виселити громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житла за адресою: АДРЕСА_3 ;

Визнати громадянку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, яка втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 ;

Зняти із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) громадянку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 ;

Визнати громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, який втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 ;

Зняти із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 22 листопада 2024 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін /а.с. 23-24/.

Розгляд справи відкладено на 25 грудня 2024 року у зв`язку з неявкою відповідачів /а.с.57/.

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про місце, день та час слухання справи повідомлені вчасно. Звернулися до суду із заявою, в якій просять справу розглядати без участі позивача та її представника, просять суд задовольнити позов в повному обсязі, не заперечують проти винесення заочного рішення.

Представник Відповідача 1 - ОСОБА_2 - адвокат Коваленко Д.Л. звернувся до суду з клопотанням про визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідач 2 - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заяв та клопотань від ОСОБА_3 до суду не надходило.

У відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення.

Враховуючи вимоги частини 11 статті 128 ЦПК України «з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Однак, ОСОБА_3 відзив не надіслав.

Враховуючи те, що відзиву відповідачем до суду подано не було, клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом від жодної із сторони не надходило, представник позивача в поданій позовній заяві просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують, тому суд приходить до переконання, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України проводиться без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача.

У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 /а.с. 41/.

У даній квартирі зареєстровані також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 42-45/.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Разом з тим, як з`ясовано судом, відповідач 2 по справі ОСОБА_3 самовільно заселився в квартиру позивача, змінивши дверний замок.

Доведено також і ту обставину, що відповідач не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню вказаного житла впродовж зазначеного часу, тривалий час не цікавиться станом квартири та її цілісністю, не зберігає у вказаному житлі жодних особистих речей, в зв`язку з чим можна прийти до висновку про відсутність потреби в останнього у вказаному житлі.

Наведені обставини не спростовані в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала.

Як визначено ч. 1 ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні даного спору, суд застосовуючи принцип пропорційності та використовуючи силу закону зобов`язаний захистити саме право позивача на мирне володіння та користування майном, а не право відповідачів, які утримують право на майно тільки шляхом реєстрації у ньому.

Згідно ч. 1 ст. 62 ЖК України, до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX (далі - Закон) реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи і не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.

Відповідно до підпунктів 11, 12 частини 1 статті 2 вказаного Закону: реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Частиною 1 статті 28 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації здійснює: формування та ведення реєстру територіальної громади; реєстраційні дії та внесення інформації за результатами їх вчинення до відповідного реєстру територіальної громади; передачу інформації про реєстраційну дію до відомчої інформаційної системи з подальшим внесенням інформації до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до частини 2 статті 2 цього Закону, на вказані відносини поширює свою дію також Закон України "Про адміністративні послуги".

Пунктом 1 статті 1 Закону України "Про адміністративні послуги" від 06 вересня 2012 року № 5203-VI передбачено, що адміністративна послуга - це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закону.

Згідно підпункту 2 пункту 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Отже, відносини у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб та, зокрема, механізм здійснення зняття із зареєстрованого місця проживання визначає Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" та "Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, а саме стаття 18 Закону та пункти 50-72 Порядку.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 18 даного Закону встановлено, що зняття особи із зареєстрованого місця проживання у разі звернення до органу реєстрації за місцем зареєстрованого місця проживання здійснюється за заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, поданої у паперовій формі такою особою або її представником.

Пунктом 2 частини 1 статті 18 даного Закону визначено, що зняття особи із зареєстрованого місця проживання здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно неповнолітньої особи, місце проживання якої зареєстровано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання батьків або інших законних представників дитини чи одного з них, така дитина підлягає зняттю із зареєстрованого місця проживання разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до частини 2 статті 18 вказаного Закону зняття із зареєстрованого місця проживання дитини не може бути здійснено тільки у випадку, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства наявна заборона на зняття з реєстрації місця проживання дитини власника житла.

Таким чином, на законодавчому рівні закріплено право власника житла приватної форми власності звертатися до органу реєстрації для здійснення зняття із зареєстрованого місця проживання повнолітньої особи, а також дитини (особа віком 18 років), у разі якщо така реєстраційна дія здійснюється разом з її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Не може бути здійснено зняття із зареєстрованого місця проживання дитини або виключення з реєстру територіальної громади інформації про зареєстроване місце проживання дитини, окремо без її батьків або інших законних представників чи одного із них.

Враховуючи наведене, у разі подання власником житла заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання дитини разом з батьками, згода батьків або інших законних представників чи одного з них не надається.

Аналогічна позиція сформована судовою практикою (рішення № 280/10143/23 від 14.02.2024 року)

Вирішуючи позов, суд погодився з доводами сторони позивача про те, що протягом тривалого часу відповідачем ОСОБА_3 не вживалися будь-які заходи для збереження за собою права на користування житлом, відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала, а тому позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили на нього право користування підлягають до повного задоволення.

Відносно позовної вимоги про виселення відповідачів, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 150 ЖК України визначено, що власник має право використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги закріплені і в ст. 383 ЦК України.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Вказані норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, також у Постанові Верховного Суду України №2931 від 15 травня 2017 року.

Як констатовано вище, за правилами ст. 383 ЦК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить 150 ЖК УРСР.

Таким чином, положеннями ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачено право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, на вказані правовідносини не поширюється дія норм статтей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦП України, оскільки за встановлених судом фактичних обставин, спір підлягає вирішенню з підстав, передбачених ст.ст. 383, 391 ЦК України.

Визначальним для захисту права на підставі цих норм є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У відповідності до ст. 107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, будучи лише зареєстрованою і фактично не проживаючи в квартирі АДРЕСА_4 , відповідачі порушують конституційне право позивача, як власника даного майна на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Враховуючи наведене, суд також прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виселення відповідача ОСОБА_3 із вказаної вище квартири, без надання іншого житла.

Що стосується позовних вимог в частині зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то суд прийшов до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимога про зняття з реєстрації місця проживання не є належним способом захисту порушеного права власника, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, як відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом, так і на цей час (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги за необґрунтованістю.

Суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

З огляду на викладене, суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як зазначено вище, у відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на все зазначене вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З позовної заяви вбачається, що судові витрати сплачені позивачем при подачі позову до суду, які позивач не просить стягувати з відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, який втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 .

Виселити громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житла за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати громадянку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, яка втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, який втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 .

У решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Копію заочного рішення не пізніше двох днів з дня його проголошення направити відповідачу рекомендованим листом з повідомленням.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення (25 грудня 2024 року).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 25 грудня 2024 року

Відомості про учасників сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1

Суддя: Юрій ТКАЧЕНКО