Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1559/24
Провадження № 2/376/860/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Сквирський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді: Коваленка О.М.,

при секретарі: Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Сквирської міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини,

Встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі із відповідачем - ОСОБА_2 та 20.04.2019 року рішенням Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/814/19 шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З моменту розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . Також за вказаною адресою вони і зареєстровані.

14.01.2022 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5

В свою чергу, у зв`язку зі зміною місця проживання та бажаючи зареєструвати дітей за новим фактичним місцем проживання, позивачка звернулася до відповідача з проханням дати дозвіл на зняття дітей з реєстрації з адреси АДРЕСА_1 , однак останній категорично відмовився надати таку згоду або разом з позивачкою відвідати відділ реєстрації місця проживання та підписувати відповідні заяви.

Також після усного звернення стосовно реєстрації місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дітей органом реєстрації позивачці було відмовлено у знятті з реєстрації та новій реєстрації з посиланням на п.п. 3, п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року.

Оскільки Відповідач відмовляється у добровільному порядку надати дозвіл на зняття дітей з реєстрації, ОСОБА_1 змушена звернутись з позовом до суду.

Враховуючи, що діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживають разом з позивачкою, то спір між сторонами, як батьками про місце проживання дітей відсутній. Однак, відповідач нехтує правилами реєстрації місця проживання дітей та не надає згоду на декларування місця проживання дітей у порядку, який передбачений положеннями Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позивачка звертається до суду з проханням надати дозвіл на реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання дитини без згоди батька, оскільки заходи досудового врегулювання спору не дали результату.

ОСОБА_1 зазначає, що її права та права її дітей є порушеними та такими, що підлягають судовому захисту, а тому просить суд:

Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем реєстрації та проживання матері ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , з одночасним зняттям дітей із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву, якою просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.21).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі, та без застосування фіксування судового засідання технічними засобами, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.18).

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Сквирської міської ради - Шеремет Олена Борисівна в судове засідання не з`явилась, про слухання справи була повідомлена належним чином, надала до канцелярії суду заяву, в якій просили провести розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечують (а.с.19).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

Частиною 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. ст. 200,206,211,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі із відповідачем - ОСОБА_2 .

20.04.2019 року рішенням Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/814/19 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають двох дітей, а саме:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 (а.с.9);

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 (а.с.8).

З моменту розірвання шлюбу діти проживають та зареєстровані разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Довідки №13-05/265 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.11).

14.01.2022 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 (а.с.10).

В свою чергу, у зв`язку зі зміною місця проживання та бажаючи зареєструвати дітей за новим фактичним місцем проживання, позивачка звернулася до відповідача з проханням дати дозвіл на зняття дітей з реєстрації з адреси: АДРЕСА_1 , однак останній категорично відмовився надати таку згоду або разом з позивачкою відвідати відділ реєстрації місця проживання та підписувати відповідні заяви.

Також після усного звернення стосовно реєстрації місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дітей органом реєстрації позивачці було відмовлено у знятті з реєстрації та новій реєстрації з посиланням на п.п. 3, п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 відмовляється у добровільному порядку надати дозвіл на зняття дітей з реєстрації, ОСОБА_1 змушена звернутись з позовом до суду.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч.8,10 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09).

За приписами ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Суд, керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, повинен давати оцінку насамперед об`єктивним обставини життя, які б свідчили про те, що хто саме із батьків, і де саме може створити кращі умови для життя дитини.

Частиною 2 ст.160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

З 14 березня 2022 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 року №265, на підставі якої втратила чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207.

Відповідно до п.65 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265 (чинного на теперішній час та подібного за змістом) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дитини віком до 14 років підтверджується електронними підписами батьків, що базуються на кваліфікованих сертифікатах електронних підписів, у разі подання заяви в електронній формі або за письмовою згодою другого з батьків, що надається у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п.16 і 17 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.

Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Зважаючи на те, що вказаними вище нормативно-правовими актами не врегульовано питання знаття з реєстрації осіб, які не досягли 14 років, без згоди іншого законного представника дитини (батька/матері) за подібних обставин, в даному випадку є можливим застосування аналогії Закону.

Так, до правовідносин сторін, які виникли з приводу оформлення зняття з реєстрації місця проживання дитини, можливим є застосування вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року»), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, якими встановлено, що в виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відсутність реєстрації місця проживання дитини за місцем її фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, що гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Відсутність письмової згоди одного з батьків не повинна бути перешкодою для здійснення реєстрації місця проживання дітей за адресою іншого з батьків. А тому суд вважає, що із урахуванням законних інтересів дітей, необхідно надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини (п.67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п.45). Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи те, що реєстрація місця проживання дітей за адресою, де вони не проживають, а мешкають за фактичним місцем проживання разом зі своєю матір`ю, суперечить інтересам позивача та дітей, що суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, тому суд виходячи із пріоритету як найкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення та з урахуванням визнання відповідачем позову (письмова заява а. с. 18), суд дійшов висновку, що права дітей підлягають захисту, а позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р., дата набуття чинності для України 27.09.1991р.), Закону України «Про охорону дитинства», п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265, ст.ст. 8,29,242 ЦК України, ст.ст.7,19,141, 160-161 СК України,, ст. ст. 2,4,12 , 13 , 76,81, 200,206,211,247,258 ,259, 263-265 , 273, 351,352,354 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Сквирської міської ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини - задовольнити в повному обсязі.

Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без письмової згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем реєстрації та проживання матері ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , з одночасним зняттям дітей із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко