КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 355/761/24
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Баришівської селищної ради - Нєкрасової Марини Василівни на ухвалу судді Баришівського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року (суддя Чальцева Т.В.) про забезпечення позову ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, до подання позовної заяви,

встановив:

у травні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Коцупатрия О.М. звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила заборонити Баришівській селищній раді Броварського району Київської області вчиняти дії по розпорядженню, в тому числі: зміну цільового призначення, поділ чи об`єднання, передачу у власність або оренду, купівлю-продаж, в тому числі продажу на земельних торгах (аукціоні), проводити будь-які реєстраційні дії та здійснювати переведення до категорії земель запасу земельної ділянки з кадастровим номером: :19:058:0089, площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області.

Мотивуючи подану заяву, заявниця зазначала, що з офіційного сайту Баришівської селищної ради Київської області вона дізналась, що відповідачем на черговій сесії Баришівської селищної ради Броварського району Київської області VIIIскликання прийнято рішення № 2706-55-08 від 26 квітня 2024 року «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер: :19:058:0089, площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області».

Заявниця посилалась на те, що у відповідності до положень пункту 6-1 розділу Х (Перехідні положення) Земельного кодексу України в порядку спадкування нею 12 лютого 2024 року було подано заяву про надання права на викуп зазначеної земельної ділянки, яку було надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 , яка є її бабусею по материнській лінії. 11 квітня 2024 року земельною комісією Баришівської селищної ради було відмовлено у задоволенні заяви, внаслідок неподання нею повного об`єму необхідних документів, зокрема свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. 26 квітня 2024

року їй було відмовлено у наданні дозволу на викуп зазначеної земельної ділянки та припинено право постійного користування цією земельною ділянкою.

Заявниця зазначала, що вказане рішення порушує її права спадкоємця ОСОБА_2 , тому вона має намір звернутися до суду з позовом про оскарження рішення Баришівської селищної ради і вважала за необхідне забезпечити майбутній позов шляхом заборони Баришівській селищній раді вчиняти дії по розпорядженню цією земельною ділянкою, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, оскільки відповідно до п. 2 резолютивної частини оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, відповідач вирішив здійснити державну реєстрацію припинення права постійного користування, відтак існує ризик передання вказаної земельної ділянки в оренду або її продажу іншій особі, що призведе до ускладнення повернення земельної ділянки законному власнику, тобто їй.

Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року заяву задоволено. Заборонено Баришівській селищній раді Броварського району Київської області вчиняти дії по розпорядженню, в тому числі: зміну цільового призначення, поділ чи об`єднання, передачу у власність або оренду, купівлі-продажу, в тому числі продажу на земельних торгах (аукціоні), проводити будь-які реєстраційні дії та здійснювати переведення до категорії земель запасу земельної ділянки з кадастровим номером: :19:058:0089, площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області.

У поданій апеляційній скарзі представник Баришівської селищної ради Броварського району Київської області - Нєкрасова М.В. просить ухвалу судді скасувати, посилаючись на те, що ухвала суддею постановлена з порушенням правил підсудності, оскільки майбутній спір носить всі ознаки публічно-правового спору та повинен розглядатися в межах адміністративного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її поштову адресу (с.с.102), у судове засідання не з`явилась, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника Баришівської селищної ради - Нєкрасової М.В., яка апеляційну скаргу підтримала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суддя першої інстанції виходила з того, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що вчинення будь-яких дій, в тому числі зміна цільового призначення, поділ чи об`єднання, передача у власність або оренду, купівлі-продажу, в тому числі продажу на земельних торгах (аукціоні), проведення будь-яких реєстраційних дій та здійснення переведення до категорії земель запасу спірної земельної ділянки, може ускладнити виконання рішення суду та потягне за собою притягнення до участі у справі інших учасників процесу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він

звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при

його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, а також Верховним Судом у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20, від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначала, що є спадкоємцем ОСОБА_2 , у користуванні якої перебувала земельна ділянка з кадастровим номером: :19:058:0089, площею 20,0 га, яка розташована на території Рудницької сільської ради Баришівського району Київської області.

Рішенням Баришівської сільської ради Броварського району Київської області віл 26 квітня 2024 року № 2706-55-08 припинено право постійного користування зазначеною земельною ділянкою та переведено земельну ділянку в категорію земель запасу Баришівської селищної ради.

ОСОБА_1 посилалася на те, що має намір звернутися до суду з позовом про визнання за нею, як спадкоємцем ОСОБА_2 , права користування та викупу зазначеної земельної ділянки.

За таких обставин, суддя першої інстанції прийшла до обґрунтованого висновку, що незабезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії по розпорядженню спірною земельною ділянкою може істотно ускладнити ефективний захист прав позивачки у випадку задоволення її позову.

Доводи апеляційної скарги, що спір, за вирішенням якого позивачка має намір звернутися до суду, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, так як має ознаки публічно-правового та повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів вважає безпідставними.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Якщо порушенням своїх прав особа вважає наслідки, спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав чи обов`язків, то такі відносини мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією особою її майнових чи особистих немайнових інтересів, тому визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17.

ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом до органу місцевого самоврядування, так як їй відмовлено у наданні дозволу на викуп земельної ділянки з кадастровим номером :19:058:0089, площею 19,9993 га, яка розташована на території Рудницького старостинського округу Баришівської територіальної громади Броварського району Київської області, яка перебувала у користуванні ОСОБА_2 , спадкоємицею якою є ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 має намір звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав на володіння та користування спірною земельною ділянкою, а відтак цей спір є приватноправовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову до його подання, суддя першої інстанції не допустила порушень норм процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали судді не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Баришівської селищної ради - Нєкрасової Марини Василівни залишити без задоволення, ухвалу судді Баришівського районного суду Київської області від 2 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 липня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук