КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 759/6914/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5366/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року (суддя Ключник А.С.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у червні 2022 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 224 472грн 63коп. заборгованості.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 26 жовтня 2019 року б/н. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді. У подальшому відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від 31 жовтня 2019 року, отримав картку типу: преміальна картка World Black Edition (кредитний ліміт 200 000грн).

Позивач зазначав, що Банк свої зобов`язання виконав, однак відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 08 червня 2022 року має заборгованість у розмірі 224 472,63грн, яка складається з: 184 693,48грн - заборгованості за тілом кредиту; 16 199,20грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 14 165,08грн - заборгованості за нарахованими відсотками; 9 414,87грн - заборгованості по простроченим відсоткам, яка підлягає стягненню у примусовому порядку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» 184 693,48грн на погашення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та 2 770,40грн судового збору, а всього стягнуто 187 463,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ «КБ «Приватбанк», від імені якого діє представник Сокуренко Н.В., просить рішення суду в частині незадоволених вимог скасувати та постановити нове судове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник позивача зазначає, що з моменту підписання відповідачем заяви між Банком та відповідачем був укладений договір у порядку частини першої статті 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, в тому числі щодо сплати відсотків.

Представник позивача вважає, що підстави вважати укладений кредитний договір безпроцентним відсутні, оскільки відповідач ознайомився з умовами кредитування щодо сплати відсотків до укладення договору шляхом підписання паспорта споживчого кредиту, в якому чітко вказано умови кредитування для картки типу «WorldBlackEdition», яку отримав відповідач: процентна ставка - 37,2 % річних, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 74,40 % річних. Надалі відповідач підтвердив свою згоду з такими умовами шляхом часткового погашення заборгованості за відсотками.

Представник позивача зазначає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів у повному обсязі, заявлений розмір яких підтверджується випискою по картрахунку та розрахунком заборгованості. У цій справі позивач надав суду конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, відповідно в даній справі суд повинен був звернути увагу на ці обставини та відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, яка ґрунтується на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не врахував у своєму рішенні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, які діяли на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій просив видати йому платіжну картку кредитка, встановити кредитний ліміт у 10 000грн та погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

14 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до АТ «КБ «Приватбанк» заявку на актуалізацію даних про преміальній картці, згідно з якою у зв`язку зі зміною інформації, яка ним зазначена у анкеті клієнта, він просить прийняти до розгляду наступні коректировки: сума кредитного ліміту - 200 000грн, валюта кредиту - гривня.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 08 червня 2022 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 224 472,63грн, яка складається із заборгованості за поточним тілом кредиту - 184 693,68 грн, простроченим тілом кредиту - 16 199,20грн, нарахованими відсотками - 14 165,08грн, простроченими відсотками - 9 414,87грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» 184 693,48грн на погашення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь Банку визначеної ним заборгованості за процентами за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із відсутності для цього правових підстав, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «КБ «ПриватБанк», долучений до матеріалів справи, не є складовою частиною спірного кредитного договору та не підтверджує права банку здійснювати такі нарахування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув. У заяві-анкеті відповідача плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази можливості його нарахування.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України (редакція якої діяла на момент укладення договору) передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Аналіз вказаних норм свідчить, що істотними умовами кредитного договору є

розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2019 року, яка підписана ОСОБА_1 , заявку на актуалізацію даних по преміальній картці від 14 грудня 2020 року, підписану ОСОБА_1 , довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки терміном дії з 19 вересня 2016 року по серпень 2017 року, з 09 липня 2018 року по липень 2021 року, з 13 серпня 2021 року по серпень 2024 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за період з 19 вересня 2016 року по 19 травня 2022 року, виписку по рахунку за період з 19 вересня 2016 року по 09 червня 2022 року, розрахунок заборгованості за період з 31 жовтня 2019 року по 08 червня 2022 року, Тарифи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені на засіданні правління

АТ «КБ «Приватбанк», паспорт споживчого кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за нарахованими відсотками у сумі 14 165,08грн та заборгованість по простроченим відсоткам у сумі 9 414,87грн.

Однак, ні в анкеті-заяві від 26 жовтня 2019 року, ні в заявці на актуалізацію даних по преміальній картці від 14 грудня 2020 року, які підписані ОСОБА_1 , не зазначений розмір процентів, які погодили сторони кредитного договору, як плату за користування кредитними коштами.

Надані суду Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 , а також дати їх прийняття.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Також суду не надано доказів, що подаючи заявку на актуалізацію даних по преміальній картці, ОСОБА_1 був ознайомлений з Тарифами, які позивач застосовував при розрахунку заборгованості з 31 жовтня 2019 року.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до правовідносин сторін правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Тарифи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такі висновки відповідають правовій позиції, зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 3 липня 2019 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 14 165,08 грн та заборгованість по простроченим відсоткам у сумі 9 414,87 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості відмови в задоволенні позову в частині стягнення процентів з огляду на те, що до матеріалів справи надано не тільки

Тарифи із сайту Банку, а й паспорт споживчого кредиту, в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка тощо, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає

укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, який викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 355/1091/17.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції у своєму рішенні висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15, є необґрунтованими, оскільки висновки у зазначених справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі № 464/3790/16 спір стосувався стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між двома фізичними особами; у справі № 917/1739/17 - стягнення збитків, завданих територіальній громаді внаслідок порушення земельного законодавства;

у справі № 331/4560/19 за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи-боржника суди встановили, що відповідач, підписавши довідку, яка є складовою частиною кредитного договору, відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив умови кредитного договору щодо сплати процентів чи інших сум. Водночас у справі, що переглядається, позивач не надав суду довідкупро умови кредитування, підписану відповідачем.

У справі № 189/2109/18 суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що судами не встановлено правових підстав збільшення суми кредиту за платіжною карткою відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, не перевірено факт отримання позичальником кредитних коштів та правильність обрахунку банком відсотків та пені за користування кредитними коштами. Тобто суд касаційної інстанції у цій ситуації виходив із конкретних встановлених фактичних обставин, а тому відсутні підстави вважати про неврахування судом висновків Верховного Суду у цій справі.

У справі 159/2146/15-ц спір стосувався стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства., а саме: сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов`язань за договором та його умови.

Колегія суддів не враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15, оскільки висновки касаційного суду у цій справі не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованій у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а тому незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту у сумі 184 693,48грн (сума, яку фактично отримав в борг позичальник),стягнути

заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 16 199,20 грн.

Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув, прострочивши строк повернення.

Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином наявні правові підстави для стягнення з відповідача всієї суми отриманого кредиту, у тому числі і 16 199,20грн простроченого тілу кредиту, який відповідач отримав, однак не повернув.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за користування кредитними коштами, повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги.

Разом з цим, в частині відмови у стягненні з відповідача простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту у розмірі 16 199,20грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту у розмірі 16 199,20грн та часткового задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у зазначеній частині та апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам позову у загальному розмірі 884,25грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» прострочене тіло кредиту у розмірі 16 199грн 20коп. та судовий збір у сумі 884грн 25коп., а всього 17 083грн 45коп.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за відсотками залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук