ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1907/23 Номер провадження 22-ц/814/606/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Одринської Т.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» О. Коцюби

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2023 року

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2022 по 31.12.2022 включно в розмірі 79701 грн.12 коп, та витрати на правничу допомогу у розмірі 16 262 грн 14 коп, судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.11.2021 та додатковим рішенням цього ж суду від 17.06.2022 року у справі № 554/10546/21 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» № Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 09.09.2021 про його звільнення та поновлено позивача на роботі на посаді заступника директора макрорегіонального управління керівником напрямку з юридичної роботи напрямку «Credit Collection» Центрального макрорегіонального управління, стягнуто із відповідача середній заробіток на користь позивача за весь час вимушеного прогулу з моменту його звільнення до дня винесення рішення суду.

Вважає, що за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 95242, 88 грн., виходячи з розрахунку 64 робочих днів х 1488, 17 грн. При цьому вказує, що Полтавським апеляційним судом у постанові від 02.02.2022 року невірно взято розмір середньої заробітної плати 1245, 33 грн. без врахування обов`язкових податків та зборів, розмір яких становить 19, 5 %. Тому обчислення середнього заробітку необхідно здійснювати відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року 3100, враховуючи всі нараховані суми, виходячи із середньоденної зарплати 1488, 17 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 79 701 грн. 12 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 901 грн 82 коп, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не врахував, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021 у справі № 554/10546/21 щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі не було допущено до негайного виконання, а тому у них не виникло обов`язку поновлювати його на роботі до набрання рішенням суду законної сили. Вказує, що обов`язок по сплаті середнього заробітку виник лише з часу набрання цим рішенням законної сили, тобто з 03.02.2023 по день фактичного виконання судового рішення - 07.03.2023.

Також, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначено на те, що суд першої інстанції невірно визначив середньоденний заробіток позивача керуючись судовим рішенням у справі № 554/10546/21, яке не можна визнавати преюдиційним. Вважали, що при обрахунку середнього заробітку за основу необхідно було брати заробітну плату позивача за два останні місяці роботи, що передували місяцю звільнення - за серпень і вересень 2021 року.

Вказує, на те, що місцевим судом не було враховано, що позивач в порушення вимог ст. 233 КЗпП України пропустив тримісячний строк звернення до суду з даним позовом.

Зазначено про зловживання позивачем процесуальним правом в частині заявлення вимог про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, так як представник позивача ОСОБА_2 представляє інтереси позивача по п`яти ідентичних справах, в яких різниться лише період стягнення середнього заробітку, тому вважають що роботи зазначені в акті прийому-передачі не підлягають відшкодуванню.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021 року у справі № 554/10546/21, скасовано наказ від 09 вересня 2021 року за №Э.DN-УВ-2021 -7330754-п про звільнення ОСОБА_1 та наказ про внесення змін до наказу про звільнення №Э.DN-УВ-2021 -7330754-п від 28.09.2021 року, стягнуто із відповідача середній заробіток на користь позивача за весь час вимушеного прогулу з моменту його звільнення до дня винесення рішення суду (а.с.10-15).

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17 червня 2022року у справі № 554/10546/21 із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98729, 46 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах платежу за один місяць (а.с.8-9).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі № 554/10546/21 рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 23.12.2021 року залишено без змін, додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17 червня 2022 року змінено, зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 98729, 46 грн. до 73474, 47 грн., встановлено, що розмір середньої заробітної плати становить 1245, 33 грн. (а.с.3-7).

Наказом про поновлення на роботі № Е.28.0.0.0/1-6718463 від 08.03.2023 року, на виконання рішення Октябрського районного суду и. Полтави від 23.12.2021 року у справі № 554/10546/21 скасовано наказ №Э.DN-УВ-2021-7330754-п від 09.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 та наказ про внесення змін до вказаного наказу; поновлено ОСОБА_1 на посаді Заступника директора макрорегіонального управління керівник напрямку з юридичної роботи, посадова підгрупа заступник директора макрорегіонального управління по регіону - керівник напрямку «Credit Collection» з 01.10.2021 (т.1а.с. 53).

Таким чином, період затримки виконання рішення суду становить з 24 грудня 2021 року по 08 березня 2023 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 95242, 88 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець після ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі, допустив затримку в його виконанні у зв`язку з чим існують правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 1245,33 грн за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2022 по 31 грудня 2022 року, за 64 дні.

Також, суд першої інстанції вважав доведеними належними доказами витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у справі та дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 8 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті).

За положеннями частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.12.2021 року, яким поновлено ОСОБА_1 на роботі, роботодавець не було виконано негайно та позивача поновлено на роботі лише 08.03.2023 року, суд першої інстанції прийшов до обгрунтовано висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду суд виходяв з того, що період з 01 жовтня 2022 року по 31 грудня 2022 року входить до періоду затримки виконання рішення (з 24.12.2021 року по 08.03.2023 року) та прийшов до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 79701 грн виходячи із розрахунку 64 днів х 1245,33 грн.

Доводи апеляційної скарги відповаідача щодо невірного визначення розміру середньоденної заробітної плати є необґрунтованими.

Зі змісту судового рішення від 23.12.2021 року вбачається, що суд вже вирішував спір між сторонами щодо розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 на момент його звільнення, при цьому, суд керувався вимогами постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Вказані обставини, в силу до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, про те, що у нього не виникло обов`язку негайно виконати рішення про поновлення позивача на роботі виходячи з наступного.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Конституції України).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №243/2748/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі №461/7423/21.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення від 23.12.2021 року №554/10546/21 про поновлення позивача на роботі судом не зазначено про негайне його виконання у цій частині, спростовуються встановленим у статтях 235 КЗпП України та 430 ЦПК України обов`язком роботодавця негайно виконати рішення про поновлення працівника на роботі.

При цьому відповідачем не доведено причин та обставин, які б унеможливлювали негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Посилання апелянта на те, що позивач в порушення вимог ст. 233 КЗпП України пропустив тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, є помилковими.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у редакції, що діяла на час подання позовної заяви).

За положеннями частини другої вказаної вище статті, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Отже, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати - без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19, та постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №461/7423/21.

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Таким чином, суд не приймає до уваги обґрунтування апелянта про необхідність застосування у даній справі тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про зловживання позивачем процесуальним правом в частині заявлення вимог про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, колегія суддів відхиляє, так як подані позивачем позова про стягнення середнього заробітку за інший період не є зловживаннням.

Суд першої інстанції вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн, враховав складність даної справи, обсяг виконаних адвокатом послуг, ціну позову і значення справи для сторін, часткове задоволення позову, надав оцінку наданим стороною позивача доказам понесення витрат на правничу допомогу, а також надав оцінку доводам відповідача про однотипність позовних заяв, поданих представником позивача. Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, розмір яких визначений судом першої інстанції з урахуванням усіх обставин встановлених у даній справі.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду по суті позовних вимог ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права - підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» О. Коцюби - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.02.2024.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Суддія: О.О. Панченко

В.П. Пікуль