Велика Палата Верховного Суду постановою від 13.11.2024 залишила без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24.12.2021 про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на «протокольну» ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2021, саму ухвалу апеляційного суду залишила без змін.
У цій справі Велика Палата виходила з того, що ОСОБА_1 оскаржив до апеляційного суду «протокольну» ухвалу місцевого суду про залишення його заяви про забезпечення доказів без розгляду, однак апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження, вважаючи, що ця ухвала місцевого суду не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Велика Палата погодилась з тим, що ухвала про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки, по-перше, така ухвала відсутня в наведеному в частині першій статті 353 ЦПК України переліку, по-друге, ця ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а заявник не позбавлений можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене по суті спору (§ 70 постанови).
Не погоджуємось з цим рішенням Великої Палати і нижче висловлюємо мотиви незгоди.
1. У § 39 постанови Велика Палата дійшла висновку, що ухвали про залишення без розгляду заяв (клопотань) з процесуальних питань можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, якщо:
- це прямо передбачено у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), наприклад, залишення без розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження;
- ухвала суду відсутня в переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист, тобто в силу специфіки певної ухвали заперечення щодо неї не може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору.
2. Далі Велика Палата правильно, на нашу думку, виснувала у §§ 44, 45, що та обставина, що ухвала про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду не зазначена в пунктах 2 та 16 частини першої статті 353 ЦПК України (пунктах 2, 14 частини першої статті 255 ГПК України), сама по собі ще не виключає можливості апеляційного оскарження такої ухвали у певному порядку. Для правильної оцінки ухвали місцевого суду як такої, що підлягає або не підлягає самостійному апеляційному оскарженню, потрібно встановити, чи перешкоджає така ухвала подальшому провадженню у справі та/або чи має особа, яка подає апеляційну скаргу, можливість відновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
3. Однак згодом Велика Палата дійшла помилкового висновку, про те, що ухвала про залишення заяви про забезпечення доказів без розгляду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскільки, по-перше, така ухвала відсутня в наведеному в частині першій статті 353 ЦПК України переліку та, по-друге, ця ухвала не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а заявник не позбавлений можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене по суті спору (§§ 49,70 постанови).
Тобто у цьому висновку Велика Палата відкинула нею ж виділений окремий критерій, а саме «чи має особа, яка подає апеляційну скаргу, можливість відновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду».
4. Посилання Великої Палати на те, що залишення без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з відповідною заявою не може становити основу для висновку про те, що у особи наявні засоби для відновлення її прав, адже на кожне повторне звернення із заявою можливе повторне залишення заяви без розгляду, тобто саме по собі це не становить дієвий механізм усунення порушення, якщо суд залишив заяву без розгляду безпідставно.
5. Також нерелевантним, на нашу думку, є посилання Великої Палати на те, що заявник не позбавлений можливості включити свої заперечення на цю ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду, ухвалене по суті спору, що нібито мало б становити ефективний засіб виправлення порушення, якщо таке мало місце внаслідок залишення без розгляду заяви про забезпечення доказу.
6. Такий підхід Великої Палати не враховує саму суть інституту забезпечення доказів, яка полягає в тому, що суд має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим (частина перша статті 116 ЦПК України). Дії, спрямовані на забезпечення доказів, мають практичне значення протягом короткого періоду часу, іноді мають бути здійснені невідкладно. Тому стверджувати, що наслідки їх невжиття можна виправити при оскарженні остаточного рішення, означає не враховувати значення забезпечення доказів.
7. Нерелевантним є також посилання Великої Палати на те, що надання учасникам судового процесу права на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства (§ 28 постанови). Процесуальний закон розмежовує випадки, коли при оскарженні ухвали суду першої інстанції до апеляційного суду належить передати всю справу, а коли лише матеріали оскарження (підпункти 15.10 - 15.12 підпункту 15 пункту 1 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України). Розгляд апеляційним судом скарги на ухвалу місцевого суду у цьому випадку не потребує передання до апеляційного суду всіх матеріалів справи, а місцевий суд не повинен зупиняти провадження у справі.
Тобто про затягування розгляду справи взагалі не йдеться. Зрозуміло, що ресурси судової системи витрачаються на окремий розгляд скарги на таку ухвалу в апеляційному суді. Однак без такого інструменту весь подальший судовий розгляд справи може бути позбавлений сенсу для сторони, якщо буде втрачено істотний доказ.
З огляду на викладене вважаємо, що у цій справі Велика Палата ухвалила рішення, яке суперечить її ж висновку про те, які критерії належало врахувати при вирішенні питання про можливість окремого оскарження ухвал місцевого суду. Натомість, оскаржену ухвалу апеляційного суду належало, на нашу думку, скасувати, а справу скерувати для продовження розгляду до апеляційного суду.
СуддіК. М. Пільков