Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

В складі головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі судових засідань Ребрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір позики

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача в якому позивач просить визнати недійсним договір позики від 11 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та розписку від 11 листопада 2017 року.

В обгрунтування позову позивач вказує, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 368 999,77 грн. заборгованості за договором позики від 11 листопада 2017 року та судові витрати. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 померла, та через деякий час ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_3 , звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про перегляд заочного рішення від 11.03.2019 у справі № 488/2693/18. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2023 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 11 березня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики було відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Позивайла Ігоря Сергійовича задоволено частково, заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.03.2019 змінено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , як спадкоємця майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 309 540,99 грн. заборгованості за договором позики, розподілені судові витрати. Позивач вказує, що протягом всього розгляду цивільної справи № 488/2693/18, ОСОБА_1 зазначав, що роздрукований договір позики та його додаток у вигляді розписки про отримання позики від 11.11.2017, ОСОБА_3 не підписувала, адже наявні зразки почерку та підпису на «боргових документах» від 11.11.2017, суттєво відрізняються від притаманних ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що за відсутності оригіналів «боргових документів», відомості, відображені у копіях останніх, самі по собі не свідчать про укладення між сторонами договору позики та не підтверджують факт їх підписання ОСОБА_3 , та подальшого отримання останньою позикових грошових коштів

Так, позивач стверджує, що рукописний текст та підпис у зазначеному договорі позики від 11.11.2017 та розписці, яка складена на підставі останнього (додаток до договору позики), виконаний не ОСОБА_3 , а сторонньою особою, тобто останній є підробленим, що в подальшому може шляхом проведення із наданими відповідачем оригіналами цих боргових документів, посмертної судової почеркознавчої експертизи. За такого позивач просить визнати недійсним договір позики від 11 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 разом з розпискою про отримання позики.

Позивач надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач надав заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача - адвокат Разумовський О.А. підтвертдив позицію відповідача в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом досліджено копію договору позики від 11 листопада 2017 року згідно якої ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11500 доларів США, що еквівалентно 305325 грн. у строк до 15 грудня 2017 року.

Судом досліджено копію розписки від 11 листопада 2017 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 коштів в розмірі 11500 доларів США що еквівалентно 305325 грн.

Судом встановлено, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 368999 грн. 77 коп. заборгованості за договором позики від 11 листопада 2017 року та 3690 грн. судового збору на користь ОСОБА_2 .

В подальшому ОСОБА_3 померла та її правонаступник ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.03.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 11 березня 2019 року відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишеною без змін постановою Верховного суду від 10 листопада 2023 року заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року змінено, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики з яких: 305325 грн. основного боргу та 4215 грн. 99 коп. 3% річних, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а також 2203 грн. 85 коп. судового збору.

Так, позивач вказує, що під час розгляду вищевказаної справи в суді апеляційної інстанції його клопотання про витребування від ОСОБА_2 оригіналів боргових документів для їх огляду та подальшого проведення з останніми посмертної судово-почеркознавчої експертизи було відхилено з підстав неподання такого клопотання ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідно до частин другої та шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Так позивачем одночасно з поданням позову було подано клопотання про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи. У зв`язку з цим позивачем також було подано клопотання про витребування від відповідача оригіналів договору позики та розписки від 11 листопада 2017 року, а також витребування від різних установ документів, які містять підпис ОСОБА_3 . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року клопотання позивача було задоволено та витребувано вищезазначені документи.

У зв`язку з невиконанням відповідачем вимог ухвали суду від 24 жовтня 2023 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2024 року тимчасово вилучено у ОСОБА_2 оригінали письмових доказів, а саме: договір позики від 11 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також розписку від 11 листопада 2017 року видану ОСОБА_3 .

Вищевказану ухвалу було направлено до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для виконання.

14.05.2024 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби винесено постанову про повернення виконавчого документу (ухвали Центрального районного суду від 05.02.2024 року ) на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». З вказаної постанови вбачається, що згідно пояснень боржника від 08.05.2024 року на вимогу державного виконавця та акту державного виконавця від 08.05.2024 року майно, яке необхідно тимчасово вилучити у боржника не зберіглось.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Судом встановлено, що оригінали договору позики та розписки до нього не зберіглись, що позбавляє суд можливості встановити чи дійсно договір позики та розписка були підписані ОСОБА_3 .

Між тим суд, враховує що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А тому суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та визнати недійсним договір позики від 11 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Щодо вимоги позивача про визнання недійсною розписки про отримання позики від 11 листопада 2017 року то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка є доказом передання грошей, а не правочином, а тому не може бути визнана недійсною.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково

Договір позики від 11 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - визнати недійсним.

В решті вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя