КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3980/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним та скасування рішення,

встановив:

у серпні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору поділу квартири АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем частки квартири від 29 листопада 2018 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за відповідачем.

Мотивуючі позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 27 березня 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Коли відповідач дізнався, що у них повинна народитися дитина, він вирішив подарувати їй квартиру у місті Києві та доручив її брату підшукати квартиру у Києві та здійснити державну реєстрацію правочину.

Позивачка стверджувала, що перерахувала брату подаровані відповідачем грошові кошти, на які той, діючи по довіреності, придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2014 року, згідно якого оціночна вартість квартири складала 1 255 344грн, а за погодженням сторін договору квартиру було набуто нею у власність за 1 687 500грн.

Позивачка стверджувала, що хоча оформлення цього подарунку і було здійснено шляхом укладення угоди купівлі-продажу, проте, фактично між сторонами була досягнута домовленість та фактично право власності на квартиру було набуто за подаровані їй кошти і зареєстровано на її дівоче прізвище - ОСОБА_4 .

Позивачка зазначала, що відповідач повідомив їй, що може отримати посвідку на постійне проживання на території України у разі, якщо стане власником нерухомого майна в місті Києві, а тому просив здійснити оформлення на нього хоча б частини квартири, на що вона погодилася і 29 листопада 2018 року вони уклали договір поділу

квартири, що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем частки квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Сеніною О.О. Пунктом 5 даного договору було передбачено, що продаж частки у праві власності на квартиру вчинено за погоджену сторонами суму - 1 108 616грн, які продавець одержала у повному обсязі від покупця до моменту підписання цього договору, однак їй не було передано ні особисто, ні перераховано на банківський рахунок зазначені кошти.

Позивачка стверджувала, що після укладення договору відповідач став байдужим до дитини та до неї, більше часу перебував у службових відрядженнях, а у березні 2020 року повідомив, що у нього є інша жінка, вона та їх дитина його більше не цікавлять і перестав пускати її у квартиру. Після цього вона дізналася, що відповідач, скориставшись її почуттями, щирим ставленням та відносинам, притаманним дружній родині, свідомо ввів її в оману при укладенні договору, за відсутністю її дійсного волевиявлення та настання відповідних наслідків, набув право власності на квартиру.

Позивачка посилалася на те, що хоча зазначена квартира і була набута нею за договором купівлі-продажу від 12 серпня 2014 року та у період шлюбу, однак фактично мало місце укладення договору дарування, оскільки квартира набута за подаровані їй кошти, а тому, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, є її особистою власністю.

Позивачка стверджувала, що спірний правочин було укладено під впливом обману, при його укладенні було відсутнє її волевиявлення на його укладення, оспорюваний правочин не був направлений на настання відповідних правових наслідків та не було дотримано вимог статті 203 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Орещенко Л.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають суттєве значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник позивачки зазначає, що основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Представник позивачки вважає, що оспорюваний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням положень статті 203 ЦК України, що, в свою чергу, за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Представник позивачки посилається на те, що неправильна кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, а тому суд повинен був перевірити доводи позивачки щодо обставин придбання спірної квартири, не викликав та не допитав у якості свідка брата позивачки - ОСОБА_4 , який представляв її інтереси при укладенні договору купівлі-продажу квартири, та безпідставно відмовив у виклику та допиті свідка - ОСОБА_5 , який діяв від імені відповідача при укладені оспорюваного правочину та міг підтвердити факт дійсного розрахунку між сторонами за цим договором.

Представник позивачки вважає, що суд необґрунтовано не прийняв до уваги лист ГУ ДПС у м. Києві від 17 листопада 2021 року, з якого вбачається відсутність перерахувань коштів позивачці у якості розрахунку по оспорюваному договору та безпідставно вважав доведеним факт проведення розрахунку між сторонами виключно на

підставі п. 5 оспорюваного договору, не прийнявши до уваги також постанову НБУ від 6 червня 2013 року № 213, якою встановлено граничну межу готівкового розрахунку між фізичними особами за договорами купівлі-продажу в розмірі 150 000грн, у той час як за спірним договором вартість частини квартири становила 1 108 616грн, та не отримав від відповідача пояснень, щодо того яким чином було здійснено розрахунок.

Також представник позивачки стверджує, що перебуваючи у нотаріуса, позивачці не було роз`яснено, що одна частина квартири переходить відповідачу безоплатно, як поділ майна, набутого у шлюбі, а інша частина перейде у власність відповідача фактично безоплатно, так як в договорі мається посилання на попередній розрахунок.

Представник позивачки вважає, що доказом введення позивачки в оману відповідачем є та обставина, що посвідка на постійне проживання відповідачу не видавалась, що свідчить про умисне введення позивачки в оману з метою безоплатно отримати у власність квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Решетов В.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Представник відповідача зазначає, що позивачкою під час розгляду справи судом не заявлялося клопотання про виклик свідків у строки, визначенні ЦПК України, крім того, передача грошових коштів не може підтверджуватися показами свідків, а позивачкою не було надано належних доказів у підтвердження того, що грошові кошти на придбання квартири, їй були подаровані відповідачем.

Представник відповідача посилається на те, що відповідач заперечує обставини, викладені у позовній заяві, так як відповідач запропонував викупити у позивачки її частину квартири, яка була придбана у період шлюбу та була їх спільною власністю, а відтак позивачка не була введена в оману відповідачем при укладенні спірного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна О.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за подаровані відповідачем кошти, які були особистою приватною власністю позивачки, а відтак, враховуючи положення частини 1 статті 70 ЦК України та презумпцію спільності права власності подружжя на майно, таке майно набуте сторонами під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Також приватний нотаріус Сєніна О.О. посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитись факт виконання грошового зобов`язання та сплати коштів, а інших доказів на підтвердження дарування їй грошових коштів позивачкою не надано.

Крім цього приватний нотаріус Сєніна О.О. зазначає, що навіть якщо зобов`язання відповідача щодо сплати грошових коштів не виконано або виконано частково, то це є лише неналежним виконанням зобов`язання однією із сторін та не може свідчити про те, що ця сторона ввела в оману іншу сторону щодо правової природи правочину.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна О.О., будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.86 т.2), у судове засідання не з`явилася, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст.. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки та її представника - адвоката Орещенко Л.А., які доводи апеляційної скарги підтримали, пояснення представника відповідача - адвоката Решетова В.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної

скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 27 березня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_7 зобов`язується передати у власність позивачки квартиру АДРЕСА_1 , а позивачка зобов`язується прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов договору - 1 687 500грн.

29 листопада 2018 року між позивачкою та відповідачем, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 , укладено договір поділу вказаної квартири, що є спільною сумісною власністю, з одночасним продажем її частки, згідно умов якого позивачка та відповідач погодили, що квартира АДРЕСА_1 набута ними під час зареєстрованого шлюбу і їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними, при цьому у зв`язку з поділом квартири між ними право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, а замість цього вони набувають право спільної часткової власності, а позивачка продає 1/2 частку в праві власності на квартиру, яку відповідач купує за 1 108 616грн.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 05 серпня 2020 року відповідач на підставі вказаного договору 29 листопада 2018 року зареєстрував за собою право власності на квартиру (номер запису про право власності 29178873).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов оспорюваного правочину та підписали його, а факт введення позивачки в оману не підтверджується належними та допустимими доказами. Також суд зазначив, що оспорюваний договір реально виконаний сторонами шляхом проведення державної реєстрації права власності на квартиру, тобто відбулися правові наслідки, задля яких цей правочин укладався.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Пред`являючи позов про визнання договору про поділ майна з одночасною купівлею-продажем частки у праві спільної власності, позивачка, як на підстави недійсності оспорюваного правочину, посилалася на:

1) відсутність її волевиявлення на відчуження належної їй квартири відповідачу;

2) введення відповідачем її в оману щодо істотних умов договору, який запевнив, що укладення договору необхідне для отримання посвідки на постійне проживання в Україні;

3) переконання в тому, що за цим договором сторони здійснюють поділ нерухомого майна без будь-якого відчуження;

4) те, що договір не був спрямований на настання обумовлених ним наслідків;

5) не проведення з нею розрахунку за відчужену частку в праві спільної власності на квартиру як до, так і після укладення оспорюваного правочину;

6) те, що квартира була придбана за подаровані їй відповідачем кошти, у зв`язку з чим є її особистою приватною власністю і не могла бути поділена в спосіб, визначений сторонами в оспорюваному договорі.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Саме домовленість є внутрішньою сутністю договору.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку поділу та купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим

волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

У справі, яка переглядається, позивачка не заперечувала наявність у неї волі на укладення оспорюваного правочину та досягнення сторонами певної домовленості. Натомість вказувала лише про відсутність її волевиявлення на укладення правочину, яке за своєю суттю є зовнішнім вираженням вільно сформованої внутрішньої волі сторони договору. Волевиявленням у вузькому розумінні є наявність волі учасника правовідносин на підписання правочину як документа.

Оскільки в цій справі судом встановлено, що договір від 29 листопада 2018 року містить згоду його сторін з приводу усіх істотних умов, що засвідчено підписами обох сторін і обставину підписання договору позивачка не заперечувала, то її доводи про відсутність волевиявлення на укладення оспорюваного правочину колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про укладення договору під впливом обману, апеляційний суд зазначає, що за змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка,

напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 494/1242/16.

У справі, що переглядається, встановивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу відповідача на приховання від неї обставин, у випадку обізнаності про які вона б не вчинила оспорюваний правочин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Посилання позивачки на те, що якби вона знала про те, що для отримання посвідки на проживання в Україні не є необхідним наявність у власності нерухомого майна на території України, то вона б не вчинила оспорюваний правочин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять доказів, що саме вказаними обставинами сторони керувалися при укладенні договору та, по-друге, інформація щодо документів, необхідних для отримання посвідки на проживання, є відкритою і за бажання позивачка могла б з нею ознайомитися незалежно від того, які обставини і факти їй повідомив відповідач.

Апеляційний суд враховує, що у випадку, коли при розгляді справи сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що зміст викладених позивачкою обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 просила визнати недійсним спірний договір з підстав наявності в неї дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

Зокрема, вона вказувала, що сприймала цей договір виключно як договір про поділ спільного майна подружжя без відчуження належної їй частки відповідачу. Зазначала також про те, що метою укладення договору була не реальна необхідність у врегулюванні правового режиму спільного майна подружжя, а створення формальних підстав для отримання відповідачем посвідки на проживання в Україні.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Колегія суддів зазначає, що доводи позивачки про те, що метою укладення договору було створення формальних підстав для отримання відповідачем посвідки на проживання в Україні зводяться до її помилки в мотивах правочину, які згідно із частиною першою статті 229 ЦК України не є підставою для визнання договору недійсним.

Щодо аргументів про помилку в правовій природі правочину, який, на переконання ОСОБА_2 , не мав передбачати умов про продаж належної їй частки в спільному майні, то апеляційний суд зазначає, що умови договору викладені чітко і зрозуміло. Зміст договору роз`яснений сторонам нотаріусом і власноручно підписаний позивачкою. Інформація про продаж частки квартири міститься як безпосередньо в назві договору, так і в самому тексті і цій умові присвячена більша частина договору як документа (пункти 4-9).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16.

Оскільки на момент укладення оспорюваного договору позивачка усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, то подальший конфлікт, який виник між сторонами, не дає підстав для кваліфікації оспорюваного договору як недійсного, як на підставі статті 229 ЦК України, так і на підставі статті 230 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір не був спрямований на досягнення обумовлених ним наслідків та необхідності його оцінки через призму статті 234 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не

вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16).

При кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного, судам необхідно встановити факт його вчинення «для годиться» (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20).

Встановивши, що відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 05 серпня 2020 року відповідач на підставі оспорюваного договору 29 листопада 2018 року зареєстрував за собою право власності на квартиру (номер запису про право власності 29178873), тобто наслідки, які обумовлювалися договором, настали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для кваліфікації оспорюваного договору як фіктивного.

Посилання позивачки на те, що відповідач не розрахувався з нею за частку в спільному майні, незважаючи на те, що про такий розрахунок і його проведення до укладення правочину йдеться в пункті 5 договору, не є підставою для задоволення позовних вимог, так як законодавець чітко розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним, як уже зазначалося, має встановлюватися судом на момент його укладення.

Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Натомість невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним.

У випадку, якщо позивачка вважає, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, як покупець і не сплатив суму, яка підлягала сплаті, вона не була позбавлена права на пред`явлення позову про розірвання укладеного договору на підставі статті 651 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що квартира була придбана за подаровані їй відповідачем кошти, у зв`язку з чим є її особистою приватною власністю і не могла бути поділена в спосіб, визначений сторонами в оспорюваному договорі, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки наведені аргументи стосуються правової природи договору купівлі-продажу квартири, укладеного 12 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та позивачкою, який не є предметом цього спору, а відтак обставини, на які посилається позивачка, не входять до предмета доказування в цій справі.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що такі доводи ґрунтуються на припущеннях, а наслідком укладення одним із подружжя договору купівлі-продажу нерухомого майна під час перебування у шлюбі є, за загальним правилом, набуття такого майна у спільну сумісну власність. Обставини укладення договору купівлі-продажу за подаровані відповідачем кошти (а не за спільні кошти подружжя) належними та допустимими доказами не підтверджені.

Твердження в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно не допитав

свідків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки клопотання про допит свідка ОСОБА_4 у суді першої інстанції не заявлялося, а свідок ОСОБА_5 , як встановлено судом, перебуває за кордоном, у зв`язку з чим його допит не був можливим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права і не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орещенко Лесі Анатоліївни залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук