ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м.Суми

Справа №588/2375/23

Номер провадження 22-ц/816/1207/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1 та її представника - адвоката Андрієнко Марини Вікторівни,

відповідача - ОСОБА_2 та його представника - адвоката Собини Павла Миколайовича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем,

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01 березня 2024 року у складі судді Огієнка О.О., ухваленого в м. Тростянець Сумської області, повний текст якого виготовлено 11 березня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року Андрієнко М.В. звернулася до суду з вказаним позовом в інтересах ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони з 04 вересня 2018 року до 09 вересня 2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 109,4 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, а також легковий автомобіль Ford Mondeo, 2006 року випуску. Титульним власником майна за погодженням сторін було вказано ОСОБА_2 .

Зазначає, що вона запропонувала відповідачу сплатити 1/2 частину вартості майна, проте відповідач відмовився. Відповідно до звітів про оцінку майна, ринкова вартість вказаного будинку складає 726300 грн, а вартість автомобіля Ford Mondeo складає 158050 грн.

Вважає, що компенсація вартості майна подружжя є найбільш прийнятним варіантом, оскільки вони з відповідачем проживають окремо.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд: 1) визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя будинок, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891; 2) визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль Ford Mondeo, 2006 року випуску; 3) стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 363150,00 грн за 1/2 частину вартості будинку розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891; 4) стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску в розмірі 79025 грн; 5) стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 4421 грн 75 коп., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Будучи незгодним з первісним позовом, у грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 109,4 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) стягнути з нього на користь ОСОБА_1 24500 грн, що становить 1/2 частину суми грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля марки Ford Mondeo, 2006 року випуску.

Свої вимоги мотивував тим, що дійсно за час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 були придбані домоволодіння по АДРЕСА_1 та автомобіль марки Ford моделі Mondeo, 2006 року випуску. Однак, в даному будинку не були завершені внутрішні роботи, про що ОСОБА_1 не повідомила оцінювача експертної установи, тому вважає вартість будинку вирахувана неправильно та є завищеною. Також, придбавши автомобіль у 2020 році він припустився помилки, поклавшись на власний досвід щодо визначення технічного стану автомобіля. При експлуатації автомобіля одразу виникли проблеми та при зверненні до спеціалістів, дізнався, що автомобіль технічно є непридатним до подальшої експлуатації, тому потребує вкладення значних коштів. Всі грошові кошти, які він заробив за кордоном були вкладені у облаштування житлового будинку та на придбання автомобіля. Інших значних заощаджень не було, тому вони з позивачем вирішили відчужити автомобіль. Грошові кошти від продажу автомобіля в сумі 49000 грн були отримані сторонами під час шлюбу та використані в інтересах сім`ї. Він розуміє, що фактичне зняття з реєстрації автомобіля марки Ford моделі Mondeo, 2006 року випуску відбулося після розірвання шлюбу, тому заявляє позовну вимогу про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 частини грошових коштів отриманих від відчуження автомобіля, що становить 24500 грн. Також він не володіє грошовою сумою, яку вимагає ОСОБА_1 за частину житлового будинку та земельної ділянки, тому заперечує проти такої вимоги. Захищаючи свої права він просить суд залишити у його власності частину житлового будинку та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 01 березня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено повністю.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Ford Mondeo, 2006 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 363150 грн 00 коп., за 1/2 частину вартості будинку розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску в розмірі 79025 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 4421 грн 75 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Собину П.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 03 серпня 2023 року у справі №2-7539/08 та від 30 січня 2019 року у справі №444/848/16. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив обставини справи, дійшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Зокрема, стороною позивача за первісним позовом не було доведено, що спірне домоволодіння та земельна ділянка є неподільними, і неможливість проведення виділу частки від цього нерухомого майна. Зазначає, що ОСОБА_1 не пропонувала йому викупити належну їй частку в нерухомому майні. Також вона не обмежена у доступі до житлового будинку та земельної ділянки.

Вказує на те, що суд першої інстанції проігнорував надані ним письмові докази, якими підтверджується передачу, під час перебування в шлюбі, спірного автомобіля за довіреністю третій особі, від якої були отримані кошти за його відчуження. Кошти за реалізацію цього автомобіля були використані в інтересах сім`ї.

Також посилаючись на те, що спірний автомобіль не оглядався експертом, вважає, що звіт про визначення вартості майна не є належним доказом.

Позивачем, у визначений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача та її представника, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 04 вересня 2018 року до 09 вересня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі (а.с. 46, 47).

За час шлюбу, а саме, 12 червня 2020 року, сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 109,4 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, а також 03 січня 2020 року придбали легковий автомобіль Ford Mondeo, 2006 року випуску. Право власності на вказане майно було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 22-23, 49).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є їх спільно нажитим майном. З огляду на те, що спільне володіння та користування спірним майном є неможливим, суд вважав обґрунтованими вимоги про присудження з відповідача на користь позивача грошової компенсації, що буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства, зокрема справедливості та розумності, оскільки ОСОБА_2 , після сплати грошової компенсації стає одноосібним власником спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача - адвокат Собина П.М. не вказав, якими діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 були порушені права, свободи чи інтереси ОСОБА_2 , не заявлено жодних вимог про визнання незаконними дій чи бездіяльності позивачки-відповідачки або про визнання за ОСОБА_2 певних прав.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на таке.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлю недомовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом і з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

Судом встановлено та не спростовується відповідачем, що спірне домоволодіння, земельна ділянка та автомобіль, право власності на які зареєстровані одноособово за ОСОБА_2 , були придбані під час перебування сторін у шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції порядком поділу між сторонами належного їм на праві спільної власності автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску, шляхом сплати відповідачем компенсації позивачу частки цього транспортного засобу, з чим погодився і відповідач. ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги ставить під сумнів лише визначений судом першої інстанції розмір компенсації вартості спірного автомобіля.

З матеріалів справи вбачаться, що на підтвердження вартості автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску ОСОБА_1 була надано звіт про визначення вартості майна, складений експертно-оціночною фірмою «Апекс», відповідно до якого станом на 01 листопада 2023 року вартість легкового автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску становила 158050 грн 00 коп.

У свою чергу ОСОБА_2 та його представником не було спростовано на доказах визначена ринкова вартість спірного транспортного засобу, з клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи до суду не звертався.

Надана ОСОБА_2 розписка, складена ним 01 червня 2023 року про нібито отримання від ОСОБА_4 49000 грн на виконання довіреності від 01 червня 2023 року, не спростовує визначену суб`єктом оціночної діяльності ринкову вартість зазначеного автомобіля.

Твердження відповідача про те, що автомобіль мав технічні несправності, які суттєво вплинули його вартість, не ґрунтуються на доказах.

З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 79025 грн 00 коп. грошової компенсації частини вартості автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про порядок поділу спірного домоволодіння та земельної ділянки та задоволення позовних вимог про визнання житлового будинку та автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності, з огляду на наступне.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу придбаного ними під час перебування в шлюбі домоволодіння та земельної ділянки. ОСОБА_1 просить припинити своє право на частку в спірному нерухомому майні, стягнувши на її користь грошову компенсацію вартості частки в цьому майні. ОСОБА_2 , у свою чергу, заперечує проти запропонованого позивачем порядку поділу цього домоволодіння та вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на спірного нерухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення способу поділу домоволодіння та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в цій частині, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння є неподільним, зокрема відсутності технічної можливості здійснити поділу житлового будинку відповідно до часток сторін в ньому.

Також, не ґрунтуються на доказах висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися належною їй на праві власності часткою у житловому будинку, загальна площа якого становить 109,4 кв.м.

Відсутність у позивача наміру подальшого володіння та користування часткою у набутому під час перебування в шлюбі нерухомому майні, не є підставою для стягнення з відповідача грошової компенсації, зважаючи на те, що він фактично не бажає набувати право на частку ОСОБА_1 у цьому домоволодінні.

Колегія судді враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 02 серпня 2023 року у справі №2-7539/08, про те, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Таким чином, зважаючи на недоведеність стороною позивача ОСОБА_1 неможливість подальшого користування нею належною їй часткою у домоволодінні по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, а також беручи до уваги рівність часток дружини та чоловіка в спірному нерухомому майні, колегія суддів вважає за можливе в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за кожним із подружжя право власності на частину вказаного майна.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц дійшла наступного висновку: при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Проте, в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вказаної правової позиці Верховного Суду не взяв до уваги та дійшов до помилкового висновку про необхідність задоволення вимоги про визнання домоволодіння та автомобіля спільним сумісним майном подружжя.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання домоволодіння та земельної ділянки спільним майном подружжя, а також в частині способу поділу спірного нерухомого майна, ухваливши в цій частині нове рішення, яким визнати за сторонами право власності на частину за кожним на домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891.

Також, підлягає скасуванню рішення суду в частині вирішення питання розподілу між сторонами судових витрат.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного перегляду позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а також врахувавши зміст заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення понесених сторонами судових витрат з іншої сторони.

Натомість, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги ( одна майнова вимога) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 2907 грн 75 коп. (5815,50 грн *50%) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01 березня 2024 року скасувати в частині: вирішення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 щодо способу поділу спірного нерухомого майна; визнання будинку по АДРЕСА_1 та автомобіля Ford Mondeo, 2006 року випуску об`єктами права спільної сумісної власності; розподілу між сторонами судових витрат, ухваливши в цій частині нове рішення.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 109,4 кв.м., з них житлової 52,2 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 109,4 кв.м., з них житлової 52,2 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :00:008:0891, за адресою АДРЕСА_1 ;

В іншій частині рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2907 гривень 75 копійок судового збору за розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов