Справа № 297/2996/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого МИХАЙЛИШИН В. М., за участю секретаря Балега Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання батьківства та встановлення юридичного факту.

Зокрема, позивач просить:

-визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

-встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , самостійно виховує та утримує ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в Угорщині у сторін народився син ОСОБА_4 , сторони у шлюбі не перебувають та проживають окремо. При цьому, у свідоцтві про народження дитини відомості про батька відсутні, а відомості про матір записані за її дівочим прізвищем. Однак, маючи намір вчинити нотаріальні дії на користь сина, позивач звернувся до приватного нотаріуса м. Берегова, де йому було роз`яснено про неможливість вчинення таких дій у зв`язку з тим, що у свідоцтві про народження дитини відсутні відомості про батька. З метою отримання доказу того, що позивач являється батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , була проведена молекулярно-генетична експертиза. Згідно висновку №43173 від 24.06.2024 року встановлена ймовірність того, що позивач є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка складає 99,999999%. У зв`язку з тим, що свідоцтво про народження дитини було видане в Угорщині внести зміни до нього в Україні неможна.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 зазначив, що на даний час ОСОБА_5 проживає разом з ним, його вихованням та утриманням займається виключно він, а матір дитини має намір виїхати на постійне місце проживання до Угорщини.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі, заяв, відводів та клопотань не має.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з цим, подала заяву про розгляд справи без її участі, заяв, відводів та клопотань не має, позовну вимогу визнала повністю. Також, визнала, що позивач ОСОБА_1 дійсно є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому не заперечила щодо визнання його батьком дитини.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 липня 2024 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства в частині позовної вимоги встановлення юридичного факту щодо самостійного виховання та утримання дитини відмовлено та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства. Справу призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

У відповідності до підпункту 1 пункту 4 вказаної постанови, справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному проваджені, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 Сімейного кодексу України, приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України).

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 постановлено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Фегердярмат, Угорщина. Матір`ю дитини значиться ОСОБА_6 , відомості про батька відсутні. Крім цього, дане свідоцтво про народження дитини не містить інформації щодо підстави відсутності запису про батька дитини. Зазначену інформацію можливо встановити із Витягу про актовий запис цивільного стану, який позивачем не наданий до суду.

Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України № 61324/19-536-441, виданої Консульством України в Ніредьгазі, Угорщина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований громадянином України.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано. Тобто, із вказаного випливає, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був зачатий під час перебування відповідачки ОСОБА_2 у шлюбі з іншим чоловіком.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_1 було надано суду висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження №43173 від 24.06.2024 року, згідно якого встановлено ймовірність того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999%.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 20 грудня 2023 року у справі №756/16749/21, провадження № 61-15873св23.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 надано в якості доказів на підтвердження позовної вимоги щодо визнання батьківства лише висновок експерта. Жодних інших належних та допустимих доказів позивачем не надано. При цьому, клопотань щодо виклику свідків чи витребування додаткових доказів, про призначення молекулярно-генетичної експертизи позивач перед судом не заявляв. Визнання позовних вимог відповідачкою не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведені норми закону та правову позицію Верховного Суду, суд приходить до переконання про відсутність достатності доказів у даній цивільній справі для всебічного, повного та об`єктивного їх дослідження з метою встановлення батьківства позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами його батьківства (наданий позивачем висновок експерта за відсутності інших доказів не є підставою для задоволення позовних вимог), суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання батьківства, слід відмовити.

З поміж наведеного, суд звертає увагу на позасудовий порядок внесення змін до актового запису цивільного стану.

Інструкція про порядок реєстрації актів цивільного стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 23 травня 2001 р. № 32/5/101 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 25 серпня 2004 р. № 90/5; 191), зареєстрована в Міністерстві юстиції України 1 червня 2001 р. за № 473/5664, передбачає наступне.

1.1. Ця Інструкція, розроблена відповідно до Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану", глави VI Консульського статуту України, визначає порядок реєстрації актів цивільного стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

1.2. Консульська посадова особа провадить реєстрацію народження з одночасним визначенням походження дитини, смерті, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені громадян України.

1.3. Консул приймає та розглядає заяви громадян України, які проживають у його консульському окрузі та зареєстрували акти цивільного стану в органах реєстрації актів цивільного стану України, про внесення змін, доповнень та виправлень у записи актів цивільного стану, а також про поновлення втрачених записів актів цивільного стану.

1.4. При реєстрації актів цивільного стану консул керується Конституцією України, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про органи реєстрації актів громадянського стану", Консульським статутом, іншими актами законодавства України, які регулюють шлюбно-сімейні відносини, а також нормами, які містяться у міжнародних договорах та угодах, учасниками яких є Україна та держава перебування.

2.15. Якщо в актовому записі про народження відсутні відомості про батька дитини, то вони можуть бути внесені до нього за письмовою заявою матері, опікуна, піклувальника або самої повнолітньої дитини в порядку, передбаченому Положенням про порядок зміни, доповнення, поновлення, анулювання актових записів цивільного стану.

Керуючись ст.ст. 121, 125, 126, 128 СК України, п.п. 1, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 109, 110, 141, 260, 261, 262, 265, 267, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) про визнання батьківства відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Віталій МИХАЙЛИШИН