Справа № 524/6994/24
Провадження №2/524/2565/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2024 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Предоляк О.С.

при секретарі судового засідання Лапік К.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького районного управління національної поліції України в Полтавській області, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Кременчуцького районного управління національної поліції України в Полтавській області, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, у якому просить зняти арешт з належної йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що на початку квітня 2024 року їй стало відомо, що на належну їй квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт постановою № 7/612 слідчого Автозаводського районного відділу поліції м. Кременчука Еріміді Д.А. від 23.03.2002 року. Згідно постанови про накладення арешту, арешт накладено на квартиру АДРЕСА_2 боржника ОСОБА_2 , яка на той час вже не була власником квартири.

14.06.2005 року Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2087239.

Квартира, на яку накладено арешт належить їй на підставі договору дарування квартири, посвідченого Харитоновою А.В., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу 7.02.2002 року, реєстраційний № 395 та зареєстрованого в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації 25.02.2002 року в книзі М-7, реєстраційний № 938.

При зверненні з заявою до Кременчуцького районного управління поліції надана відповідь про відсутність будь-якого кримінального провадження, предметом якого є вищевказана квартира.

Вважає, що накладений арешт порушує її право власності, оскільки позбавляє змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд.

Ухвалою суду від 08.07.2024 року відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., 7.02.2002 року, реєстраційний № 395 та зареєстрованого в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації 25.02.2002 року в книзі М-7, реєстраційний № 938.

Попереднім власником спірного нерухомого майна була ОСОБА_2 .

Постановою слідчого Автозаводського районного відділу поліції Кременчуцького ГУ УМВС України в Полтавській області Еріміді Д.А. від 23.032002 року в межах кримінальної справи № 02310022, порушеної відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука від 17.02.2004 року (справа №1-6/2004), який набрав законної сили 28.05.2004 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбачених ч.1 ст.122 КК України, призначено покарання 7 років позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі.

Згідно з інформаційною довідкою від 05.04.2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.05.2012 р. зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження №2087239, реєстратор - Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, підстава - повідомлення 7/612, 25.03.2002, Автозаводське райуправління МВС.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.316, 317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, ОСОБА_1 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/1187/20, викладено висновок, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його необхідно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що у даному випадку існування арешту на майно порушує право позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 265,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_1 до Кременчуцького районного управління національної поліції України в Полтавській області, третя особа: Перша кременчуцька державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений згідно постанови слідчого Автозаводського районного відділу Кременчуцького ГУ МВС Українив Полтавській області від 23.03.2002 року у кримінальній справі №02310022, обтяження №2087239, зареєстроване 14.06.2005 року Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: повідомлення 7/612, 25.03.2002, Автозаводське райуправління МВС.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Олена Предоляк