КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 367/5087/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2024 року, постановлену у складі судді Третяк Я.М.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ірпінська міська рада про встановлення юридичного факту,

встановив:

У травні 2024 року до Ірпінського міського суду Київської області звернувся заявник ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ірпінська міська рада, про встановлення юридичного факту, в якій заявник просить встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування заяви вказує на те, що у нього на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей до 18 років (двоє рідних дітей та дитина від першого шлюбу дружини), що підтверджується посвідченням багатодітної родини, виданим на ім`я ОСОБА_1 та ім`я ОСОБА_6 , свідоцтвами про народження дітей, свідоцтвом про укладення шлюбу, рішенням суду у справі № 2-79/2008, актом депутата.

Зазначає, що його дружина - ОСОБА_6 перебувала у попередньому шлюбі з ОСОБА_7 , з яким 03.03.2008 року розірвано рішенням суду. У шлюбі народився їхній син - ОСОБА_4 , якого рішенням суду у справі вирішено: «Залишити при матері - ОСОБА_6 до його повноліття».

Звертає увагу, що 27.04.2011 року між ним та ОСОБА_6 укладено шлюб. Після зміни місця проживання, вони почали проживати в місті Ірпінь за адресою: АДРЕСА_1 . У їхньому шлюбі народилися двоє спільних дітей. З колишнім чоловіком ОСОБА_7 спілкування неможливе, у зв`язку з триманням останнього під вартою, аліменти у зв`язку з відсутністю в останнього заробітку не стягувалися, виконавче провадження не відкривалося.

Заявник зазначає, що всі діти проживають разом з ним та їхньою матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 (яка є власністю заявника) та фактично перебувають на його утриманні, оскільки дружина ніде не працює, так як доглядає за дітьми. Вони пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Батько ОСОБА_4 утриманням свого сина не займається, аліментів не сплачує, з дитиною не спілкується. Крім того, 27.03.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000273 внесено відомості про вчинення ОСОБА_7 (біологічним батьком дитини - ОСОБА_4 ) кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК України. При цьому, Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 23.05.2023 року у справі №269/4723/24 продовжено відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Заявник вказує, що відноситься до ОСОБА_4 , як до власної дитини, а він його сприймає як свого батька, забезпечує його матеріально, заявник займається вихованням не тільки рідних дітей, але і дитиною від першого шлюбу дружини.

Звертає увагу, що відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 04.10.2023 №1/5947, наданого на звернення особі (справа №320/40264/23), підтвердити факт утримання дитини можна наступними документами: довідкою про склад сім`ї, посвідченням батька багатодітної родини.

Звертає увагу, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років є підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2024 року - відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції порушив право на доступ до суду, який реалізується на підставах і в порядку встановлених законом, фактично здійснив недопуск ОСОБА_1 до суду, оскільки в іншому провадженні (позовному) у суді будь-якого судочинства, зазначений спір вирішенню не підлягає, окрім окремого провадження.

Також звертає увагу на те, що встановлення юридичного факту неможливе в порядку позовного провадження в будь - якому судочинстві. Позбавлення батьківських прав біологічного батька не слугуватиме підтвердженням утримання ОСОБА_1 пасинка, єдиним способом захисту в даній справі є підтвердження юридичного факту.

Відтак, судом першої інстанції не вирішено спору про факт, а не право цивільне, про яке вона зазначає, роз`яснюючи позовний порядок вирішення справи, таким чином порушено норми матеріального права. Не встановлено, чи перебуває на розгляді судів або адміністративних органів спори ОСОБА_1 з ТЦК та СП щодо права на відстрочку від мобілізації, не досліджено доказів та не надано їм правової оцінки, неправильно визначено обставин правовідносин.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Бурчак В.С. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку має місце спір про право заявника на відстрочку від призову під час мобілізації, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйнятті участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом. Таким чином, вимоги заявника ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей, в тому числі й дитини його дружини від попереднього шлюбу, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження у розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України.

З висновками суду про наявність підстав для відмови у відкритті провадження колегія суддів погоджується, проте вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у даному випадку спору про право заявника на відстрочку від призову під час мобілізації, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька у вихованні й утриманні трьох дітей, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту, що нього на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей до 18 років (двоє рідних дітей та дитина від першого шлюбу дружини), ОСОБА_1 зазначає, що його дружина - ОСОБА_6 перебувала у попередньому шлюбі з ОСОБА_7 , який 03.03.2008 розірвано судом. У шлюбі народився їхній син - ОСОБА_4 .

27.04.2011 року між ним та ОСОБА_6 укладено шлюб. У їхньому шлюбі народилися двоє спільних дітей. З колишнім чоловіком ОСОБА_7 спілкування неможливе, у зв`язку з триманням останнього під вартою. Заявник зазначає, що всі діти проживають разом з ним та їхньою матір`ю ОСОБА_6 в квартирі, яка є власністю заявника та фактично перебувають на його утриманні, оскільки дружина ніде не працює, так як доглядає за дітьми. Вони пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Батько ОСОБА_4 утриманням свого сина не займається, аліментів не сплачує, з дитиною не спілкується. Вказує, що відноситься до ОСОБА_4 , як до власної дитини, а він його сприймає як свого батька, забезпечує його матеріально, заявник займається вихованням не тільки рідних дітей, але і дитиною від першого шлюбу дружини.

Отже, з вимог заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей, заявник зазначав, що встановлення даного факту необхідне йому для належної реалізації його права, зокрема, права на звільнення з військової служби у зв`язку із утриманням трьох дітей, отримання відстрочки, тощо, а також для повноцінної реалізації його прав як батька, та набуття всіх необхідних повноважень щодо захисту прав дітей у цій ролі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт, що троє неповнолітніх дітей перебувають на його утриманні, з яких двоє ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є його рідними дітьми, а ОСОБА_10 не є його біологічною дитиною. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт утримання та виховання ним неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки як для матері дітей - ОСОБА_6 , так і для батька дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_7 .

З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 756/2845/24, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Отже, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні трьох дітей, а також щодо виконання батьківських обов`язків біологічним батьком одного із дітей - ОСОБА_7 .

З огляду на викладене ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлені ОСОБА_1 у цій справі, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає вирішенню у порядку окремого провадження, та щодо не роз`яснення судом, до якого виду судочинства належить даний спір, колегія суддів відхиляє , адже суд відмовив у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження), а не на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Разом з тим, відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 930/2899/23, «Верховний Суд визнає помилковими висновки апеляційного суду про те, що оскільки заявник просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини з метою отримання відстрочки від мобілізації, то за предметом і можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у конкретно визначених осіб внаслідок встановлення певного факту, однак у цій справі апеляційний суд не зазначив, з яким конкретним органом військового управління у заявника виник спір та в чому він полягає, тоді як існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним».

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_1 спору про право на відстрочку під час мобілізації, тому колегія суддів дійшла висновку про часткову зміну мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину оскаржуваної ухвали в редакції цієї постанови, в іншій частині ухвалу слід залишити без змін.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 31 травня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.