ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4630/24 Справа № 212/8429/23 Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 212/8429/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Покровської районної у місті Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Олег Петрович,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Покровської районної у місті Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 лютого 2013 року розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 2016 року проживає разом з ним. Місце проживання дитини визначено рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 20 січня 2016 року № 12. Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг від 20 квітня 2021 року з нього було припинено стягнення аліментів на користь відповідачки ОСОБА_2 , починаючи з 21травня 2021 року, виконавчий лист був відкликаний. Син проживає разом з ним, він повністю забезпечує сина, дбає про повноцінне дитинство, створив належні умови для навчання та виховання. Крім того, син прихильний до нього та бажає проживати з ним.

У зв`язку з викладеним, просить визначити місце проживання неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року позов у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко О.П., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що неповнолітній ОСОБА_3 в своїй заяві від 22 січня 2024 року не заперечує проти задоволення позову та просить визначити його місце проживання разом з батьком. Посилається, що відповідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України та положеннями ст.. 29 ЦК України. Вважає, що матеріали справи містять обставини, які могли стати підставою для визначення судом місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з батьком.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 28 квітня 2006 року по 12 лютого 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2013 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 01 листопада 2006 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 20 січня 2016 року №12 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2021 року припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2012 року справа №435/3998/12 з дати набрання законної сили рішенням суду. Виконавчий лист, який був виданий на виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2012 року у справі №435/3998/12 відкликано з Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) після набрання рішення законної сили. Рішення набрало законної сили 21 травня 2021 року.

22 січня 2024 року неповнолітній ОСОБА_3 склав письмову заяву, відповідно якої просить визначити його місце проживання разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції, встановивши, що станом на день звернення позивача до суду з позовом, його сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось 17 років, тобто він у відповідності до ст. 6 СК України мав статус малолітньої дитини до досягнення ним чотирнадцяти років, але на теперішній час є неповнолітньою дитиною; з 2016 року проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що сторонами не оспорюється; відповідачкою 08 грудня 2023 року складено заяву, відповідно до якої, вона позов визнає повністю та просить позов задовольнити, а вимоги ст. 160, 161 СК України, передбачають вирішення зазначеного спору щодо малолітньої дитини, тобто дитини, яка не досягла чотирнадцяти років, врахувавши, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про існування між батьками спору щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Судом першої інстанції встановлено, що після розірвання шлюбу, укладеного між позивачем та відповідачем, дитина з 2016 року проживає з батьком.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Відповідно ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилося 17 років, суд першої інстанції правильно врахував положення частини 2 статті 29 ЦК України та частини 3 статті 160 СК України, та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком. При цьому судом першої інстанції враховано відсутність спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини, що підтверджено заявою відповідача ОСОБА_2 до суду першої інстанції, в якій вона визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та просила задовольнити його позов.

Крім того, 22 січня 2024 року неповнолітнім ОСОБА_3 до суду першої інстанції надано заяву, в якій він не заперечує проти задоволення позову та просить визначити його місце проживання з батьком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки полягають лише в незгоді ОСОБА_1 з результатом розгляду спору та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, вирішуючи справу, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко О.П., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Олег Петрович, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста