Провадження № 2/522/2756/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Шенцевої О. П.

за участю секретаря Міщенко О. В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності,-

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права особистої власності на машино-місця, що були придбані під час перебування у шлюбі.

В обґрунтування позову зазначено, що, позивач по справі, перебував в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , в період з 22 жовтня 2005року по 25 серпня 2016 року, який розірваний рішенням суду.

Під час окремого проживання і фактичним припиненням шлюбних відносин, позивачем по справі, було придбано три машино-місця, які зареєстровано на праві приватної власності за позивачем по справі, ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що на момент придбання спірного майна сторони по справі, фактично не перебували у шлюбних відносинах, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та не проживали разом.

З липня 2021 року відповідач на території України не перебуває, а знаходиться на території російської федерації, і хоча відповідач і визнає обставину придбання даних машино-місць за особисті кошти позивача та під час окремого проживання, але відсутня будь-яка можливість щодо розпорядження позивачем спірними вищевказаними машино-місцями без офіційної згоди відповідача. В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 03.08.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.

14 листопада 2023 року представником позивача адвокатом Хлівицькою О.В. до канцелярії суду було подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, а саме: акт опитування особи, якій відомі фактичні обставини, за її згодою, як свідка ОСОБА_3 від 08 листопада 2023 року на трьох аркушах: акт опитування особи, якій відомі фактичні обставини, за її згодою, як свідка ОСОБА_4 від 09 листопада 2023 року; договір оренди житлового будинку від 20 січня 2012 року. Вищезазначені документи, на погляд позивача та його представника, підтверджують фактичні обставини стосовно окремого проживання сторін по справі в період з 2012 по 2018 рр. Також наданий договір оренди житлового приміщення від 20 січня 2012 року, підтверджує факт того, що позивач орендував житловий будинок загальною площею 30 кв. метрів, користувався та проживав у зазначеному будинку один.

15 листопада 2023 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд цивільної справи за відсутності позивача.

У судове засідання 05 грудня 2023 року учасники справи не з`явилися.

06 лютого 2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

15 квітня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

15 квітня 2024 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

При цьому, представник відповідача в судовому засіданні визнала позов, не заперечуючи проти його задоволення.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 22 жовтня 2005 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було зареєстровано шлюб та зроблено відповідний актовий запис № 1599.

Судом з`ясовано, що за час перебування у шлюбі було придбано:

02 жовтня 2015 року придбано машино-місце №74 (сімдесят чотири), загальною площею 15,5 кв.м.,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (дев`ять), що підтверджується Договором купівлі-продажу від 02.10.2015 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чухновською Н.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №2909;

02 жовтня 2015 року придбано машино-місце №75 (сімдесят п`ять), загальною площею 15,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (дев`ять), загальною площею 15,5 кв.м. Цей факт підтверджується Договором купівлі-продажу від 02.10.2015 року укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чухновською Н.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №2913;

05 листопада 2015 року придбано машино-місце АДРЕСА_2 (сто дев`яносто дев`ять А), загальною площею 14,3 кв.м. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.11.2015 року, індексний номер 46999300, що зареєстровано державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Зайцем Костянтином Вікторовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 25871911 від 05.11.2015.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.08.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (справа № 552/3703/16-ц) шлюб розірвано.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому наполягає на тому, що машино-місця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , загальною площею 15,5 кв.м. кожне, які розташовані у будинку АДРЕСА_1 , та машино-місце АДРЕСА_3 є майном придбаним у шлюбі, але під час окремого проживання.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю, набутою у порядку визначеному законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто та є власністю кожного з них.

На теперішній час, право особистої приватної власності позивача на спірні машино-місця не визнається, внаслідок дії презумпції спільності майна подружжя, набутого під час перебування у шлюбі. Відсутність згоди відповідача на розпорядження позивачем, на машино-місця обумовило звернутися до суду з даним позовом.

Тож між сторонами по справі, існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів.

Позивач вказав, що в 2012 році по службі його було переведено до міста Одеси, Одеської області. В той же час, відповідач з донькою залишилися жити у місті Донецьк, у квартирі АДРЕСА_4 , яка є спільною власністю подружжя.

У квітні 2014 року на території Донбасу, після серії антиукраїнських виступів, влада була захоплена незаконними збройними формуваннями. Конфлікт мав міжнародний характер, аза географічним масштабом був локальним і охоплював частини Донецької і Луганської областей України.

Дані обставини є загальновідомими, а тому не потребують доказуванню в цій частині.

Внаслідок вищезазначених подій, на початку 2014 року, відповідач з донькою переїхали до міста Одеса, проте через деякий час переїхали жити в місто Полтава, до родичів.

Тобто, з 2014 року, однією сім`єю сторони по справі не проживали, спільного господарства не вели, спільного побуту та бюджету не мали, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, не мали, тощо.

На підтвердження зазначеного, представником позивача були надані: акт опитування особи, якій відомі фактичні обставини, за її згодою, як свідка ОСОБА_3 , яка показала, що сторони по справі в період з 2012 по 2018 рр. не проживали разом.

Згідно акту опитування особи, якій відомі фактичні обставини, за її згодою, як свідка ОСОБА_4 від 09 листопада 2023 року, останній підтвердив факт окремого проживання сторін по справі в період з 2012 по 2018 роки.

Крім того, будь-яких обставин, які б свідчили про наявність між сторонами по справі спору про право власності щодо спірних машино-місць в порядку поділу майна між подружжям судом не встановлено.

Отже, з 05.11.2015 року по теперішній час спірні машино-місця, які зареєстровані на праві особистої приватної власності за позивачем весь цей час перебувають у особистому користуванні позивача. Водночас, в зв`язку з від`їздом відповідач позбавлена можливості користування машино-місцями.

Між тим, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.08.2016 року шлюб між сторонами було розірвано та встановлено, що сторони по справі не проживають разом.

З наданої відповіді прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_6 (донька) останній раз перебувала в Україні з 15 липня 2021 року по 03 серпня 2021 року, що підтверджується відповідними відмітками про в`їзд та виїзд.

Отже, все зазначене також може свідчити про відсутність у відповідача майнових вимог щодо спірного майна та відсутність заперечень після розірвання шлюбу щодо належності таких машино-місць на праві приватної власності виключно позивачу.

Оцінюючи вказані обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в тому числі майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Також передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК України дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Проте, як вбачається зі ст. 59 СК України, порядок здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності дещо відрізняється від загального. Зокрема, зазначено, що той з подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім, які відповідно до закону мають право користування ним.

За п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя, є його особистою приватною власністю.

Тому придбані позивачем машино-місця, не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу в порядку, передбаченому статтями 60, 70 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 20 січня 2020 року встановлено, що «…У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.»

Вищезазначені машино-місця, як свідчать обставини справи, можуть вважатись особистою власністю, придбаними за особисті кошти позивача, оскільки, спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, між позивачем та відповідачем не було.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином проінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Відтак, суд вважає, що позивачем по справі доведено, що в жовтні та листопаді 2015 року було придбано три машино-місця за його особисті кошти та під час окремого проживання і фактичного припинення шлюбних відносин.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статті 77-80 містять критерії доказів, яким вони мають відповідати задля відповідності мети доказування.

За положенням ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності положення ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За положенням ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, за положенням ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Аналізуючи наведені норми закону, суд вважає, що придбані колишнім подружжям під час шлюбу, але під час окремого проживання, машино-місця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , загальною площею 15,5 кв.м. кожне, які розташовані у будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 14,3 кв.м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_6 є об`єктами особистої приватної власності позивача.

Між тим, на підтвердження їх належності до спільного майна, позивачем та відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу.

Поряд із цим, стороною позивача надано до суду пояснення щодо кожного з об`єктів, вмотивування того, чому зазначені об`єкти не підлягають поділу із наданням доказів в підтвердження зазначених доводів.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а відтак підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280-281 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на машино-місця, що були придбані під час перебування у шлюбі- задовольнити;

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на машино-місце № НОМЕР_1 (сімдесят чотири), загальною площею 15,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (дев`ять);

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на машино-місце № НОМЕР_2 (сімдесят п`ять), загальною площею 15,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (дев`ять), загальною площею 15,5 кв.м;

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на машино-місце АДРЕСА_2 (сто дев`яносто дев`ять А), загальною площею 14,3 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22.04.2024 року.

Суддя