Провадження №2/521/93/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Бодрухіної К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 удаваним правочином та визнати його договором купівлі-продажу; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2001 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане житло належало ОСОБА_4 на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-3470/2004 та свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1994 року, видане УЖКГ ОМР. В подальшому ОСОБА_4 вказану квартиру продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 03.07.2004 року. В той же день ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2004 року. 08.12.2010 року ОСОБА_4 продав зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ОМНО Юхневичем М.М. 29.12.2010 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеному між ним та ОСОБА_2 , посвідчений Другою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-3807. Вказана квартира була придбана на ім`я ОСОБА_4 під час спільного проживання та ведення сумісного господарства із позивачем, а отже, вона є об`єктом спільної сумісної власності. На підтвердження факту спільного проживання та ведення господарства позивач посилається на відповідні акти з місць мешкання за адресою: АДРЕСА_4 до 2010 року та за адресою: АДРЕСА_5 . Під час спільного проживання у позивача та ОСОБА_4 народилася дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьківство ОСОБА_4 відносно дитини ОСОБА_6 не встановлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Поховання померлого здійснювала саме ОСОБА_1 , яка встановила на місці поховання пам`ятник, здійснює догляд за могилою. Після придбання квартири вона знаходилася у занедбаному стані та позивач разом з померлими ОСОБА_4 спільними зусиллями здійснювали в ній ремонтні роботи для забезпечення належних побутових умов. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Приватним нотаріусом ОМНО Ластівкою В.М. було відкрито спадкову справу за № 12/ 2014. Однак від нотаріуса на адресу позивача було направлено роз`яснення, з якого вбачається, що видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину неможливо через те, що в неї відсутні документи, які підтверджують, що вона дійсно є спадкоємцем.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за померлим на підставі договору дарування. Однак дані обставини не відповідають дійсності, адже ОСОБА_4 не прийняв в дар дану квартиру безоплатно, а сплатив за неї грошові кошти у розмірі 192000,00 гривень. Вказані обставини підтверджуються також і розпискою ОСОБА_2 , з якої вбачається, що вона особисто отримала від ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 192 000,00 гривень за продану квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Напередодні укладення правочину, 08 грудня 2010 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2 угоду про намір укласти договір купівлі-продажу відносно квартири АДРЕСА_1 . Крім цього, вказана квартира була придбана за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , так як у позивача були власні накопичення та вона позичала кошти на придбання квартири у гр. ОСОБА_7 під 5% за користування коштами на місяць. За таких обставин, позивач вважає доцільним заявити позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином та визнати цей правочин договором купівлі-продажу.

ОСОБА_3 30.03.2021 року подала до суду відзив на позов із запереченнями проти нього. В обгрунтування заперечень зазначила, що між її батьком, ОСОБА_4 , та позивачем по справі не існувало усталених подружніх відносин, так як обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин, належних та допустимих доказів на підтвердження чого позивачем не надано. Само по собі спільне проживання, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, шо між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. В обгрунтування наявності подружніх стосунків між сторонами, позивач вказує на те, що під час спільного проживання у сторін народилася дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, на думку ОСОБА_3 , позивач умисно вводить суд в оману, не зазначаючи про те, що по-батькові дитини - ОСОБА_8 , при тому, що ім`я померлого ОСОБА_9 . Зазначає відповідач і про те, що позивач намагалася ввести в оману і приватного нотаріуса ОСОБА_10 . При подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зазначила, що крім неї є інші спадкоємці за законом - син ОСОБА_6 .

Той факт, що в квартирі АДРЕСА_1 , станом на час подання позову, знаходяться її особисті речі, не може бути прийнятий судом в якості доказу проживання сторін однією сім`єю. В цьому контексті, відповідач звертає увагу суду на те, що після смерті ОСОБА_4 23.07.2014 р., позивач свідомо не сповістила про його смерть членів його родини, брата, дочку - відповідача по справі. Вона таємно провела поховання ОСОБА_4 . З цього приводу родичі ОСОБА_4 зверталися до органів поліції, що підтверджується наданим самим позивачем, в якості доказу, листа Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ на ім`я родички померлого ОСОБА_11 , з тексту якого вбачається, що позивач дійсно не сповіщала родичів про смерть ОСОБА_4 . Саме з того часу ОСОБА_1 самовільно заволоділа квартирою та проживає в ній. Тому той факт, що в квартирі знаходяться її особисті речі не може бути визнаний належним доказом для встановлення факту спільного проживання.

Відповідач ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що відповідач на протязі з 1994 по 2004 роки була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 . 30.07.2004 року вона була знята з реєстрації та протягом семи років не була ніде не зареєстрована. З 16.02.2011 року позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_7 . За цією адресою знаходиться Комунальне підприємство «Одеський міський Центр обліку бездомних громадян». Зазначені обставини спростовують викладені в позовній заяві відомості про наявність між нею та померлим ОСОБА_4 тривалих усталених відносин, притаманних подружжю. Навпаки, зазначене підтверджує той факт, що ОСОБА_4 , за життя, не ставився до ОСОБА_1 як до дружини та не мав волевиявлення щодо тривалого спільного проживання з нею, як з дружиною. За наявністю зазначених відносин, ОСОБА_4 не міг допустити, щоб його дружина не мала місця реєстрації протягом семи років та згодом була оформлена як бездомна та зареєстрована за адресою комунальної установи. Викладені обставини підтверджуються інформацією із паспорта позивача.

Позовна вимога про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на частину квартири є похідною від вимоги про визнання факту спільного проживання. Відповідно, за відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , також відсутні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін. Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 грудня 2010 року удаваним правочином та визнання його договором купівлі продажу відповідач вважає, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, так як ОСОБА_1 не була стороною договору дарування, укладеного 29 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Особа, яка не була стороною договору має можливість його оспорювання виключно у разі, якщо вона доведе, що її права та законні інтереси були порушені, в зв`язку з його укладенням. ОСОБА_1 не є особою, чиї права порушені укладанням оспорюваного договору з огляду на те, що вона не довела факту свого проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в той період часу, коли останній придбав спірну квартиру, що могло б слугувати умовою для вірогідності розповсюдження на зазначене майно приписів ст.74 СК України; позивачем не надано до суду доказів, що спірна квартира набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Посилання позивача на наявність її власних накопичень та нібито заощадження коштів нічим не підтверджується, окрім зазначення про це в тексті позовної заяви.

Під час підготовчого провадження сторона позивача позов підтримала, просила його задовольнити. В подальшому представником позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника.

Під час підготовчого провадження сторона відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. В подальшому представником відповідача було подано заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та її представника.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не подала.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні фактичні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру зареєстровано на підставі договору дарування від 29 грудня 2010 року, укладеного ОСОБА_4 із ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масловою М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-3807 (а. с. 14-16).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає про її фактичне проживання із померлим ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 по 2014 роки, що стало підставою для звернення нею до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ластівки В.М. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_12 як особи, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою (а. с. 97).

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим ОСОБА_12 без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 надає копію заяви про проживання позивача із ОСОБА_4 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_8 (а. с. 12), та копію заяви про проживання позивача із ОСОБА_4 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 13).

Суд не приймає вказані копії заяв в якості належних та достатніх доказів на підтвердження позову в цій частині, так як вони подані в копіях, оригінали довідок позивачем до суду надано не було, особи, які підписали довідки, не допитані в якості свідків в судовому засіданні, а самі довідки не містять дати їх складання та підтвердження справжності підпису осіб, які їх надали.

Доводи позивача про народження спільної дитини у неї із ОСОБА_4 також судом не приймаються, так як батьківство ОСОБА_4 щодо сина позивача не встановлено у передбаченому законом порядку, крім того, наявність спільної дитини не може бути підтвердженням проживання позивача із ОСОБА_4 однією сім`єю у зазначений нею період, за відсутністю інших доказів на підтвердження цих обставин. Додані до матеріалів позовної заяви фотокартки не містять змістовної інформації щодо часу зйомки, місць зйомки, обставин, при яких зйомка проводилася. Таким чином, ці фотокартки не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог в частині визнання факту сумісного проживання позивача з ОСОБА_4 .

Даючи оцінку вказаним довідкам на підтвердження того, що позивач та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у вказаний позивачем період, не бере їх до уваги, оскільки довідки носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання позивача із ОСОБА_4 , та не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Сам по собі факт перебування позивача із ОСОБА_4 у близьких стосунках не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період (з 2004 по 2014 рік) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

В обґрунтування позову в цій частині ОСОБА_1 зазначено про здійснення ремонтних робіт разом із померлим ОСОБА_4 , та надано до суду в якості доказів відповідні рахунки-фактури про придбання будівельних матеріалів, а також квитанції про придбання домашньої техніки (а. с. 32-33). Разом із цим, відсутнє будь-яке документальне підтвердження того, що саме позивач, або померлий, придбавали зазначені в рахунках-фактурах будівельні матеріали, як і те, що такі роботи взагалі проводилися. Придбання позивачем побутової техніки у спірну квартиру не знаходить свого підтвердження, оскільки з наданих суду документів неможливо ідентифікувати особу покупця.

Недоведеність вказаних обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові.

Позовна вимога про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на частину квартири є похідною від вимоги про визнання факту спільного проживання. Відповідно, за відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , також відсутні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін.

Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 грудня 2010 року удаваним правочином та визнання його договором куплі-продажу суд вважає, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 не є стороною договору дарування, укладеного 29 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Особа, яка не була стороною договору має можливість його оспорювання виключно у разі, якщо вона доведе, що її права та законні інтереси були порушені, в зв`язку з його укладенням.

Так як ОСОБА_1 не довела факту свого проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в той період часу, коли останній придбав спірну квартиру, що могло б слугувати умовою для розповсюдження на зазначене майно приписів ст.74 СК України, то вона і не є особою, чиї права порушені укладенням оспорюваного договору.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів, що спірна квартира набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Посилання ОСОБА_1 на наявність її власних накопичень та заощадження коштів не підтверджено матеріалами справи.

У відповідності до ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законодавець пов`язує право особи, яка не була стороною правочину, на його оспорювання лише у разі доведеності її особистого інтересу, який порушений укладенням оспорюваного правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 439/212/14-ц, провадження № 14-75цс18.

Судова практика тлумачить зміст ч. З ст. 215 ЦК України таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати спірну квартиру таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження наявними матеріалами справи, в зв`язку із чим у їх задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 15, 16, ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21 травня 2024 року.

Суддя: Ю.В. Тополева