ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 607/6790/16-ц

провадження № 61-3062св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року, ухвалене у складі

судді Сливки Л. М., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,

Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог первісного і зустрічного позовів

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовомдо ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову вказував, що ним та ОСОБА_2 за час шлюбу спільно набуто майно, а саме: автомобіль марки Mercedes-Benz, 1999 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль); земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), під забудову будинку площею 0,1683 га, розташовану у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області, та на незавершене будівництво на вказаній земельній ділянці; земельну ділянку зкадастровим номером :01:001:0978, призначенудля ведення особистого селянського господарства площею 2,0002 га, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (державний акт на право власності на земельну ділянку ЯМ 446295

від 25 грудня 2012 року); земельну ділянку з кадастровим

номером :10:002:0030, призначенудля будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,06 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 25 травня 2016 рокуу справі № 607/2734/16-ц шлюб між сторонами розірвано; згоди про поділ майна сторони не досягли; він користується автомобілем та земельною ділянкою, на якій за час окремого проживання за власні кошти здійснював будівництво.

За таких обставин просив визнати за ним право власності на автомобіль; земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190,призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під забудову одно- та двохповерхового будинку площею 0,1683 га, розташовану у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області, та на незавершене будівництво на вказаній земельній ділянці. Крім того, просив залишити у власності відповідача земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0978, призначенудля ведення особистого селянського господарства площею 2,0002 га, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (державний акт на право власності на земельну ділянку ЯМ 446295

від 25 грудня 2012 року); земельну ділянку з кадастровим

номером :10:002:0030, призначенудля будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,06 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль; земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), під забудову будинку площею 0,1683 га, розташовану у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 подала до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення.

За заявою ОСОБА_2 ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2019 року скасовано заочне рішення цього ж суду.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до

ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Зустрічний позов мотивовано тим, що за час шлюбу сторонами набуто вказане майно. 21 березня 2014 року вони розпочали будівельні роботи з будівництва будинку на придбаній ними земельній ділянці площею 0,1683 га та подали повідомлення про початок будівельних робіт до Державної архітектурної будівельноїінспекції в Тернопільській області. Після розірвання шлюбу з вересня

2016 року до березня 2017 року та з вересня 2017 року до червня 2018 року вони знову спільно проживали, вели спільне господарство, тому вона була переконана, що спір вичерпано.

Згодом їй стало відомо, що заочним рішенням від 31 січня 2018 року суд залишив у власності ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190 та незавершене будівництво, які останній зареєстрував за собою (право власності на земельну ділянку), змінив дані у повідомленні про початок будівельних робіт (яке першочергово подавалося ОСОБА_2 21 березня 2014 року), а в подальшому відчужив їх згідно з договорами купівлі-продажу

від 1листопада 2018 року.

Грошові кошти для будівництва житлового будинку в сумі 100 000 грн вона отримала за договором про надання споживчого кредиту №

від 10 грудня 2014 року. Покупцями земельної ділянки та незавершеногобудівництвасплачено 60 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 1листопада 2018 року. Вартість зазначеної земельної ділянки

у сумі 65 100 грн та незавершеного будівництва житлового будинку

у сумі25 000 грн не відповідає дійсності. Згідно з висновком експерта про визначення ринкової вартості житлового будинку незакінченого будівництвом, розташованого на вул АДРЕСА_2 , вартість цього будинку на 30 червня 2016 року становила 2 048 386 грн, яка є значно вищою за вартість, зазначену в оцінці наданій позивачем.

Оскільки ОСОБА_1 відчужив майно, яке є спільною сумісною власністю сторін, а кошти, отримані від продажу привласнив, він повинен компенсувати їй вартість 1/2 часткиреалізованого майна.

У зв`язку з викладеним просила в порядку розподілу грошових коштів, отриманих від реалізації земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1190,призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під забудову будинку площею 0,1683 га, розташованих на АДРЕСА_2 , та незавершеного будівництва, яке знаходиться на ній,визнати за нею право власності на 1/2 частку отриманих від продажу коштів урозмірі 30 000 доларів США ізобов`язати ОСОБА_1 повернути їй зазначені коштияккомпенсацію вартості її частки.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмета позову, яку аргументував тим, що після розірвання шлюбу в період з березеня до листопада 2018 року на підставі повідомлення про початок будівельних

робіт № 84 він провів будівельні роботи із завершенняспорудженнянезавершеного будівництвомоб`єкта житлової нерухомості. До розірвання шлюбу та постановлення Тернопільським міськрайонним судом рішення

від 31 січня 2018 року у даній справі на вказаній земельній ділянці знаходились лише будівельні матеріали вартістю 25 000 грн. Після здійснення ним будівельних робіт відсоток готовності незавершеного будівництвом об`єкта житлової нерухомості складав 46 %, тому вважає цей об`єкт особистою приватною власністю.

Будучи законним набувачем та власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1190, він на підставі договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки,посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Л. І.

від 1листопада 2018 року,відчуживвказане майно. Вказував, щопокупці

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами вказаного майна.

З огляду на викладене остаточно просив визнати за ним право власності на

1/2 часткуземельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0978,призначену для ведення особистого селянського господарства площею 2,0002 га, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області; залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0978таавтомобіль.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0002 га з кадастровим номером :01:001:0978, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки площею 2,0002 га з кадастровим номером :01:001:0978, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 494 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

У іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 доларів США компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1683 га та

вартості 1/2 частки незавершеного будівництва, розташованих

на АДРЕСА_2 .

У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 656 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня

2021 року в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки та незавершеного будівництва у розмірі 30 000 доларів США залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що набуті сторонами земельні ділянки площею 2,0002 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, та площею 0,1683 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку у селі Байківці, з розміщеним на ній незавершеним будівництвом і автомобіль є спільним майном подружжя.

Оскільки ОСОБА_1 відчужив земельну ділянку та розміщений на ній незавершений будівництвом житловий будинок на підставі договорів

купівлі-продажу за 60 000 доларів США, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половини вартості отриманих ним коштів від відчуження спільного майна подружжя. Апеляційний суд врахував пояснення покупців, допитаних як свідків, та написану ОСОБА_1 розписку, надану покупцям про фактично отриману ним суму за відчужене майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права,просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 24 січня 2022 року в частині стягнення з нього на користь

ОСОБА_2 30 000 доларів США компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1683 га, а також 1/2 частки вартості незавершеного будівництва, розташованих на АДРЕСА_2 ; ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Підставою касаційного оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2022 року в оскаржуваних частинах заявник визначає застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), в якій викладено висновок про те, що вартість майна, яке підлягає поділу, слід визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує про те, що вартість спірного майна суди мали визначати за звітами про оцінку майна від 30 жовтня 2018 року, якими визначено вартість спірної земельної ділянки площею 0,1683 га у розмірі 89 199 грн та вартість незавершеного будівництва у розмірі 199 950 грн відповідно до договорів купівлі-продажу від 1 листопада 2018 року.

При цьому суди попередніх помилково прийняли неналежний доказ - розписку від 1 листопада 2018 року, згідно з якою вартість майна, яке

ОСОБА_1 відчужив, суди визначили у розмірі 60 000 доларів США, що суперечить висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 3 жовтня 2018 року

у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Зазначає, що розписку від 1 листопада 2018 року він не писав та коштів

у розмірі 60 000 доларів США за відчуження такого майна не отримував.

Отже ОСОБА_2 не надала суду доказів про дійсну вартість вказаного майна на час розгляду справи.

До 31 січня 2018 року на земельній ділянці площею 0,1683 га знаходились лише будівельні матеріали вартістю 25 000 грн, тому висновок експерта від 15 липня 2016 року № 019-016V про визначення ринкової вартості незавершеного будівництва, готовність якого становить 72%, є неналежним доказом, оскільки на день складення цього висновку не було вказаного об`єкта нерухомого майна; характеристик об`єму, кількості та асортименту матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва, висновок не містить.

Також вважає недоведеним, що незавершене будівництво є спільним майном подружжя.

Повідомлення про початок будівельних робіт від 29 січня 2014 року і будівельний паспорт, вважає заявник, не підтверджують, що незавершений будівництвом житловий будинок є спільним майном подружжя, оскільки такі докази не містять характеристик об`єму, кількості та асортименту матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва.

Позиція інших учасників

19 липня 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бачинська Н. О., подала до Верховного Суду відзив на касаційну, в якому просила скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Посилалася на безпідставність та необґрунтованість її вимог та зазначала, що судові рішення в оскарженій частині прийнятті на підставі належних та допустимих доказів.

Відзив поданий у відповідності до вимог статті 395 ЦПК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 червня 2009 року до 21 червня 2016 року (день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, ухваленого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 25 травня

2016 року).

За час перебування у шлюбі сторони набули наступне майно:

- земельну ділянку площею 2,0002 га з кадастровим

номером :01:001:0978, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Домаморицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яка належить ОСОБА_2 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку

серії ЯМ № 446295 від 25 грудня 2012 року, виданого Тернопільською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження від 24 квітня

2012 року № 366;

- земельну ділянку площею 0,1683 га з кадастровим номером :02:001:1190, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) під забудову одно- та двохповерхового будинку, розташовану

у селі Байківці Тернопільського району;

- об`єкт незавершеного будівництваз готовністю 46 % та господарські будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим

номером :02:001:1190 на АДРЕСА_2 ;

- автомобіль, який зареєстровано за ОСОБА_2 11 липня 2012 року згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

З повідомлення Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області про початок виконання будівельних робіт від 21 березня

2014 року суди попередніх інстанцій встановили, що сторони розпочали будівництво індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 у вказаному повідомленні зазначено замовником.

29 січня 2014 року відділом містобудування та архітектури Тернопільської районної державної адміністрації виготовлено будівельний паспорт на індивідуальний житловий будинок на ім`я ОСОБА_2 .

З наданого ОСОБА_1 консультативного висновку про вартість майна, виготовленого Приватним підприємством «Віга», суди встановили, що

на 12 листопада 2015 року (до розлучення сторін) вартість незавершеного будівництва та господарських будівель і споруд, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:1190 у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області, з врахуванням заокруглень та без врахування податку на додану вартість (далі - ПДВ) складає 25 000 грн.

З висновку експерта про визначення ринкової вартості

незавершеного будівництва, розташованого на АДРЕСА_2 , виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 15 липня 2016 року

за № 019-016V, суди встановили, що його ринкова вартість з готовністю 72 %

(без ПДВ) складає 2 048 386 грн.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 зареєстровав право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під житловою забудовою одно- та двохповерховою, розташовану у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43724468

від 27 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію

права власності на незавершене будівництво, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:1190.

1 листопада 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу незавершеного будівництва і земельної ділянки площею 0,1683 га, що розташована у селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером :02:001:1190. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Л. І та зареєстровані в реєстрі за № 1670 і № 1668 відповідно. Готовність незавершеного будівництва складала за договором 46 % та його ціну сторонами визначено у розмірі 199 950 грн. Ціна вказаної земельної ділянки за домовленістю сторін складає 89 199 грн.

З розписки, написаної ОСОБА_1 1 листопада 2018 року, суди встановили, що під час посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого за № 1668, та договору купівлі-продажу незавершеного будівництва, зареєстрованого за № 1670 приватним нотаріусом Терещук Л. І., позивач за первісним позовом отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США (еквівалент за курсом НБУ 1 860 000 грн). Цією розпискою ОСОБА_1 ствердив, що фінансових претензій до покупців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не має та у майбутньому не буде мати.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 вересня 2021 року та постанова Тернопільського апеляційного суду

від 24 січня 2022 року оскаржені заявником в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 доларів США компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1683 га і вартості 1/2 частки незавершеного будівництва, розташованих на АДРЕСА_2 , та не оскаржувалися заявником в іншій частині, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, вказані судові рішення в іншій частині перегляду судом касаційної інстанції не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України

(далі -СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Частинами третьою та четвертою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша

статті 71 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такого висновку дійшов Верховний Суд

у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

У справі, яка переглядається суди попередніх інстанцій, встановивши, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:1190, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) під забудову одно- та двохповерхового будинку площею 0,1683 га сторони набули за час шлюбу та здійснили на ній будівництво незавершеного житлового будинку, господарських будівель і споруд, які були продані ОСОБА_1

за 60 000 доларів США, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 доларів США компенсації вартості 1/2 частки вказаного майна, вартість якого підтверджена належними та допустимими доказами.

Суди попередніх інстанцій надали оцінку розписці від 1 листопада 2018 року відповідно до вимог статей 77, 79, 80, 81, 89 ЦПК України, визначивши вартість вказаного майна, яке ОСОБА_1 відчужив, у розмірі 60 000 доларів США.

Крім того, визначаючи вартість спірної земельної ділянки та незавершеного будівництва, суди керувалися показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які є покупцями цього майна та підтвердили його відчуження ОСОБА_1 саме за ціною 60 000 доларів США.

Отже доводи касаційної скарги про неналежність доказу - розписки

від 1 листопада 2018 року як доказу у цій справі є необґрунтованими.

Разом з тим, визначення судами попередніх інстанцій у такий спосіб вартості вказаного майна не суперечить висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 3 жовтня

2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), оскільки в цій справі суд касаційної інстанції виходив з неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, яке підлягає поділу, а у справі яка переглядається, судами встановлено дійсну вартість майна (отриманих від його відчуження коштів) з наявних у матеріалах справи доказів.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій(частина четверта статті 12 ЦПК України).

Аргументи касаційної скарги про те, що розписку від 1 листопада 2018 року ОСОБА_1 не писав та коштів у розмірі 60 000 доларів США за відчуження вказаного майна не отримував, колегія суддів відхиляє, оскільки він не спростував ці обставини належними та допустимими доказами.

Крім того, звіти про оцінку майна від 30 жовтня 2018 року, за якими обраховано вартість земельної ділянки площею 0,1683 га і незавершеного будівництва, розташованих на АДРЕСА_2 , відповідно до договорів купівлі-продажу від 1 листопада 2018 року, не спростовують встановлених судами обставин щодо відчуження ОСОБА_1 спірного майна за 60 000 доларів США. При цьому такі доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , на які апеляційний суд надав повну та обґрунтовану відповідь.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неналежності доказу

у справі - висновку експерта від 15 липня 2016 року № 019-016V, оскільки вони також зводяться до переоцінки доказів; суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовні вимоги в оскаржуваній частині, не керувалися вартістю незавершеного будівництвом житлового будинку, що встановлена цим висновком.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального права чи з порушенням процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів, що відповідно до положень

статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині, Верховний Суд враховує, що у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

30 000 доларів США компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки

площею 0,1683 га і вартості 1/2 частки незавершеного будівництва, розташованих на АДРЕСА_2 , - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 27 вересня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 24 січня 2022 року в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки незавершеного будівництва залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік