Справа № 367/2191/21
Провадження №2/367/840/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Миколаєнко П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Кредит комерц» було укладено договір, відповідно до якого нею було отримано позику. Позивач стверджує, що нею було отримано повідомлення про відступлення права вимоги № 17.12.2020 від 17 грудня 2020 року до ТОВ «Діджи Фінанс». Позивач зазначає, що ознайомившись зі змістом договору, вона вважає, що укладений договір є недійсним.

Крім того, зазначає, що ТОВ «Кредитна установа «Кредит комерц» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Однак, зазначає, що нею не було підписано даний договір. Позивач наголошує, що споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.

Позивач стверджує, що відповідачем було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору.

Позивач наголошує, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що саме нею підписано електронним цифровим підписом заяву про приєднання до умов, викладених в умовах і правилах надання банківських послуг.

Позивач стверджує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений нею та відповідачем містить ознаки кредитного договору.

Позивач наголошує, що в оспорюваному договору не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту.

Крім того зазначає, що у разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання такої інформації враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості.

Однак, працівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит комерц» було проігноровано вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів.

Позивач стверджує, що її було введено в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та не було зазначено нічого про рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Також їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через, що вона погодилася на укладення зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах.

Позивач звертає увагу суду, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем перевищує розмір заборгованості за кредитом. Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «Діджи Фінанс» недійсним та стягнути судовий збір.

25 липня 2023 року до суду надійшли пояснення від представника відповідача, в яких просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача зазначає, що позивач невірно визначив відповідачів по справі, оскільки сторонами даного договору є ТОВ «ФК «Кредит Комерц» та позивач ТОВ «Діджи фінанс» є третьою особою.

Крім того, зазначає, що 17.12.2020 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «ФК «Кредит Комерц» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорома, в тому числі за кредитним договором № 252608 від 12 липня 2019 року укладеним між ТОВ «ФК «Кредит Комерц» та позивачем.

Таким чином, вважає, що ТОВ «Діджи фінанс» це особа, яка повинна відповідати за позовом, оскільки не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2021 року справу призначено в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

Представник відповідача ТОВ «Діджи Фінанс», який є правонаступником ТОВ «Кредитна установа «Кредит комерц», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 12 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит комерц», в особі Генерального директора Ткачук О.П. (далі-кредитодаввець), який діє на підставі статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі-позичальник), з іншої сторони, надалі разом іменуються як сторони, а кожен окремо як сторона уклали цей Кредитний договір про наступне.

Відповідно до п.1.1 вищевказаного договору, кредитодавець надає позичальникові грошові кошти (кредит) в сумі 2 700 (дві тисячі сімсот гривень) 00 копійок на умовах зворотності, платності, строковості, а позичальник зобов`язується повернути кредит у визначений цим Договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому у п.1.4 цього Договору.

Відповідно до п.1.2. вищевказаного договору кредит надається шляхом перерахування кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків позичальника, операції за яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу (банківської платіжної картки), номер якої вказаний клієнтом/позичальником під час заповнення анкети-заявники на отримання кредиту.

Відповідно до п.1.3. вищевказаного договору, кредит за цим договором надається строком на 30 днів та підлягає поверненню позичальником разом із процентами за користування кредитом не пізніше 10.08.2019 року якщо інше не визначено п.1.7 Договору. Початкова дата повернення кредиту також є датою повернення кредиту, яка визначена цим пунктом Договору, у випадку якщо позичальник не скористався правом, передбаченим п.1.7 цього Договору. Строк користування кредитом може бути скорочено позичальником за його самостійним рішенням шляхом повного дострокового повернення кредиту.

Відповідно до п.1.4 вищевказаного договору, сторони погодили, що за кожен день користування кредитом позичальник сплачує на користь кредитодавця проценти у розмірі 1,70% від суми кредиту, але не менше ніж 40% від суми кредиту за весь строк користування кредитом. Процентна ставка за Договором є фіксованою у вищенаведеному розмірі.

Відповідно до п.1.5. вищевказаного договору, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з першого дня надання кредиту по дату повного повернення кредиту включно та підлягають сплаті не пізніше дати повернення кредиту.

Відповідно до п. 8.1. вищевказаного договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами шляхом накладення електронних підписів одноразовими ідентифікаторами в якості аналогів власноручних підписів позичальника та уповноваженого представника кредитора та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором (в тому числі щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, що мали місце під час дії договору, та не припиняє нарахування процентів за користування кредитом у разі прострочення позичальником терміном повернення кредиту.

Крім того судом, встановлено, що 17 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Кредит комерц» (далі- кредитор), в особі Генерального директора Ткачук Оксани Петрівни, яка діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», далі іменований «Новий Кредитор», в особі директора Правника Олександра Петровича, який діє на підставі Статуту, які надалі спільно іменовані «Сторони», а кожен окремо - «Сторона», уклали даний договір відступлення прав вимоги, виходячи з того, що кредитор володіє, використовує та розпоряджається правами грошової вимоги до третіх осіб - боржників, пов`язаними з наданими Кредитором Боржником кредитами у відповідності до укладення кредитних договорів, погашення боржниками заборгованості за якими не відбулось в строк з тих чи інших причин.

Відповідно до п.1 вищевказаного договору, на умовах, встановлених цим Договором, Кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).

Відповідно до п.1.2 вищевказаного договору, внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим Договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.

Як вбачається з Додатку № 1 до Договору факторингу № 17.122020 із відступленням прав вимоги за кредитними договорами від 17 грудня 2020 року сума заборгованості (без урахування штрафів та пені) ОСОБА_1 складає 33 347, 01 грн., в тому числі заборгованість по тілу кредиту 2 700 (дві тисячі сімсот) гривень, заборгованість за доходами % 23972, 61 грн., пеня банка 6 674, 40 грн.

За правилами ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди(ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16/ц. При цьому звернуто увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, суд приходить до висновку, що класифікація договорів у цивільному праві можлива за різними підставами.

Залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють договори консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори - це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей).

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю вад його елементів: вади (незаконність) змісту правочину; вади (недотримання) форми; вади суб`єктного складу; вади волі невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закон України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Виходячи з положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так в кредитному договорі № 252608 від 12.07.2019 року, укладеному між ТОВ «Кредитна установа «Кредит комерц» та ОСОБА_1 відображено, що сторони добровільно погодили всі пункти вчиненого правочину.

Враховуючи, вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави ставити під сумнів, укладання кредитного договору між сторонами ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Кредит комерц» та вираження волевиявлення з боку позивача. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В свою чергу позивач в судові засідання не з`являється та на підтвердження заявлених позовних вимог не надав жодних належних доказів, які б свідчили про те, що кредитний договір ним не підписувався та ставили під сумнів вираження його волевиявлення щодо укладення зазначеного договору, а тому вказані твердження позивача є лише його припущеннями.

Враховуючи викладене вище, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» про захист прав споживачів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду до Київського апеляційного суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук