Справа № 457/1/24 Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/2242/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника

відповідача виконавчого комітету Трускавецької

міської ради Савченко О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Трускавецької міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними дій відповідачів, нарахування та стягнення індексації та компенсації за ненараховану заробітну плату, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

02.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви від 30.05.2024 року, просила: стягнути з відповідачів ненараховану та невиплачену їй заробітну плату в розмірі 111200 грн., зобов`язати відповідачів за несвоєчасну виплату заробітної плати нарахувати компенсацію та індексацію на день виплати; стягнути з відповідачів за порушення права на чергову щорічну відпустку в 2022 році ненараховану та невиплачену заробітну плату у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 17733 грн. 82 коп., зобов`язати відповідачів за несвоєчасну виплату заробітної плати нарахувати компенсацію та індексацію на день виплати; зобов`язати міського голову ОСОБА_2 внести зміни в затверджений розпорядженням №575-к від 20.11.2023 року, а саме період відпустки вказати з 15.04.2024 року по 14.04.2025 року; стягнути з посадової особи міського голови ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану порушенням трудового законодавства, порушенням права на працю, на оплату праці в 2023 році, в розмірі 50000 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працює у відділі державного архітектурно-будівельного контролю (ДАБК) Трускавецької міської ради на посаді головного спеціаліста, інспектора з 15.04.2016 року. Відповідач міський голова ОСОБА_2 розпорядженням №575-к від 20.11.2023 року затвердив графік чергових щорічних відпусток на 2024 рік. Відповідно до даного графіку щорічних відпусток, ОСОБА_1 відпустка запланована на серпень місяць 2024 року за період роботи з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року.

Розпорядженням міського голови №401-к від 10.08.2023 року ОСОБА_1 надана чергова щорічна відпустка за відпрацьований період роботи з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року тривалістю 14 календарних днів. «Підстава: надання відпустки заява ОСОБА_1 ». Розпорядженням в.о міського голови №590-к від 28.11.2023 року ОСОБА_1 надано невикористану частину чергової щорічної відпустки за період роботи з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року терміном 5 календарних днів.

Вважає, що включення до графіку чергових відпусток на 2024 рік відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року, яку вона використала у 2023 році, є результатом безкарності міського голови за порушення права позивачки на чергову щорічну відпустку в 2022 році з відповідними виплатами на матеріальну допомогу та допомогу на вирішення соціально-побутових питань, яка не була надана позивачці, незважаючи на затверджений міським головою розпорядженням №807-к від 01.12.2021 року графік відпусток, кошти на яку були закладені в кошторис оплати праці на 2022 рік, за подання позовної заяви до суду, використовуючи своє службове становище, міський голова, щоб ще більше матеріально покарати позивачку, зняв із заробітної плати премію за вересень-грудень 2022 року, яка була закладена в кошторис оплати праці, при тому, що відповідно до Положення про відділ ДАБК позивачка за виконання посадових обов`язків не підзвітна міському голові, крім того, міський голова не доплачує позивачці за виконання роботи відсутнього у відділі працівника, при тому, що кошти на оплату праці штатної одиниці відділу ДАБК закладені у кошторис оплати праці посадових осіб органу місцевого самоврядування і така доплата передбачена постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року зі змінами. Належну їй заробітну плату міський голова використав на свій розсуд як економію заробітної плати. Все вище наведене, на думку позивачки, свідчить про грубе порушення міським головою прав позивачки на працю, на оплату праці.

Зазначає, що чергова щорічна відпустка у 2022 році, згідно затвердженого графіку розпорядженням міського голови №807-к від 01.12.2021 року, не була їй надана у 2022 року тільки по одній причині, щоб не виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. Питання порушення права на чергову відпустку в 2022 році є однією з позовних вимог у справі 457/597/22, яка розглядається в Трускавецькому міському суді.

За позицією ОСОБА_1 , ненарахована та невиплачена заробітна плата у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань у 2022 році, у зв`язку з ненаданням чергової щорічної відпустки згідно затвердженого графіка у лютому місяці 2022 року, становить: матеріальна допомога на оздоровлення 5200 грн., розмір матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань становить 12533 грн. 80 коп. (заробітна плата відповідно до довідок за лютий 2021 року по січень 2022 року становить 150405 грн. 51 коп.). Загальна сума невиплаченої заробітної плати в лютому 2022 року становить 17733 грн. 80 коп. На дану суму заробітної плати має бути нарахована індексація та компенсація на день виплати.

Ненарахована та невиплачена заробітна плата за виконання обов`язків відсутнього в відділі ДАБК працівника за період роботи з 01.08.2020 року по 03.08.2021 року становить 30600 грн. ((5100:100х50)х12=30600), за період з 03.08.2021 року по 31.12.2022 року становить 44200 грн. ((4200:100х50)х17=44200), за період з 01.01.2023 року по 31.02.2024 року становить 36400 грн. ((5200:100х50)х14=36400), відтак, сума невиплаченої заробітної плати за виконання обов`язків відсутнього працівника станом на 31.02.2024 року становить 111200 грн.

Крім того, на думку позивачки, неправомірні дії відповідачів: ненарахування та невиплата належних їй сум заробітної плати, порушення права на відпустку, а саме, невиплата у 2022 році матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань, безпідставне зняття премій, порушення права на заробітну плату, встановлену чинним законодавством, призвели до значного зменшення пенсійного забезпечення позивачки.

Також позивачка зазначає, що за неправомірні рішення, дії, бездіяльність органи місцевого самоврядування та посадові особи органів місцевого самоврядування відшкодовують моральну шкоду, незалежно від вини цих органів або посадових осіб.

Вважає, що викладені в позовній заяві доводи вказують на незаконні дії та бездіяльність відповідача, тому просить стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 11 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що її позовна вимога стосується не періоду надання щорічної відпустки, а порядку надання такої.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні наголошує, що ОСОБА_1 була включена до графіка відпусток на 2022 рік, а саме на лютий місяць передчасно, оскільки право на відпустку у неї виникало після 14.04.2022 року, що в подальшому потягло ненадання їй відпустки згідно графіка. Вважає, що суд виправдовує неправомірні дії відповідачів, оскільки звинувачує позивачку, що вона не перенесла щорічну відпустку на інший період. Із вказаним позивачка не погоджується, наголошує, що перенесення відпустки не є обов`язком працівника.

Додає, що саме відповідачі повинні були повідомити ОСОБА_1 , що їй відпустка на лютий місяць була поставлена неправомірно і попросити написати заяву про перенесення щорічної відпустки, належної їй у 2022 році на інший місяць.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів заробітної плати у вигляді невиплаченої в 2022 році матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, що була закладена у кошторис для оплати праці позивачки в 2022 році, то вважає, що суд невірно посилається на норму Закону України «Про державну службу», оскільки посадові особи органів місцевого самоврядування не є державними службовцями.

Зазначає, що суд не взяв до уваги докази, зокрема, штатні розписи, згідно яких належна їй заробітна плата у вигляді доплати за суміщення посади відсутнього працівника, затверджена кошторисом оплати праці відділу ДАБК на 2020 рік, 2021 рік, 2022 рік. Дані кошти не були повернуті до місцевого бюджету, а використані відповідачами на власний розсуд.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач порушив її основні конституційні права, а саме: право на заробітну плату, передбачену чинним законодавством та кошторисом оплати праці виконавчих органів Трускавецької міської ради в 2022 році, належну їй заробітну плату, а саме: доплату за виконання обов`язків відсутнього працівника.

Додає, що вирішення судом позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями міського голови ОСОБА_2 , не оскаржує в апеляційній скарзі з мотивів економії коштів.

05.08.2024 року від виконавчого комітету Трускавецької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує доводи та вимоги апелянта. Вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні, відповідають дійсним обставинам справи, а вимоги позивачки є безпідставними, необґрунтованими й такими, що не підлягають до задоволення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста, інспектора відділу державного архітектурно-будівельного контролю Трускавецької міської ради з 15.04.2016 року, а отже, саме з цієї дати у неї обраховується відпрацьований період для надання щорічної основної відпустки.

Згідно з наданою інформацією про використання ОСОБА_1 щорічної відпустки (а.с.220 т.1):

- за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року: розпорядженням міського голови №95-к від 17.02.2021 року надано ОСОБА_1 щорічну відпустку за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року тривалістю 14 календарних днів з 26 лютого по 12 березня 2021 року включно з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу та допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2021 рік (а.с.238 т.1); розпорядженням міського голови №169-к від 20.04.2023 року надано ОСОБА_1 частково невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року тривалістю 04 календарних днів з 21 по 24 квітня 2023 року включно (а.с.242 т.1); розпорядженням міського голови №256-к від 02.06.2023 року надано ОСОБА_1 частково невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року тривалістю 09 календарних днів з 15 по 23 червня 2023 року включно з виплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.51, 243 т.1); розпорядженням міського голови №175-к від 19.04.2024 року надано ОСОБА_1 частково невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року тривалістю 03 календарні дні з 24 по 26 квітня 2024 року включно (а.с.247 т.1).

Загалом, позивачці ОСОБА_1 надано щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року тривалістю 30 календарних днів із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, згідно з розпорядженням міського голови №95-к від 17.02.2021 року, та виплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, згідно з розпорядженням міського голови №256-к від 02.06.2023 року.

За відпрацьований період з 15.04.2022 року по 14.04.2023 року позивачці ОСОБА_1 надано щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та виплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Зокрема, розпорядженням міського голови №58-к від 02.02.2023 року надано ОСОБА_1 щорічну відпустку за відпрацьований період з 15.04.2022 року по 14.04.2023 року тривалістю 30 календарних днів з 15 лютого по 16 березня 2023 року включно з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.50, 241 т.1).

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача під час відпустки, частину вказаної щорічної відпустки (14 календарних днів) було перенесено (розпорядження №114-к від 17.03.2023 року) і надано позивачці частину невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2022 року по 14.04.2023 року тривалістю 05 календарних днів з 29 січня по 02 лютого 2024 року розпорядженням міського голови №35-к від 19.01.2024 року з виплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.246 т.1) та частину невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2022 року по 14.04.2023 року тривалістю 09 календарних днів з 17 по 25 травня 2024 року розпорядженням міського голови №207-к від 13.05.2024 року (а.с.248 т.1).

Також встановлено, що у 2022 році позивачці надавалась частина невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2020 року по 14.04.2021 року тривалістю 16 календарних днів та частина невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2019 року по 14.04.2020 року тривалістю 07 календарних днів з 15 березня по 06 квітня 2022 року включно (розпорядження №106-к від 14.03.2022 року (а.с.240 т.1)).

Згідно з розпорядженням міського голови №401-к від 10.08.2023 року, позивачці ОСОБА_1 надано частину щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року тривалістю 14 календарних днів з 18 по 31 серпня 2023 року включно (а.с.244 т.1).

Згідно з розпорядженням міського голови №590-к від 28.11.2023 року, позивачці ОСОБА_1 надано частину щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року тривалістю 05 календарних днів з 04 по 08 грудня 2023 року включно (а.с.245 т.1).

Згідно з розпорядженням міського голови №362-к від 30.07.2024 року позивачці ОСОБА_1 надано частину щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року тривалістю 10 календарних днів з 07 серпня по 16 серпня 2024 року включно з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Загалом, позивачці ОСОБА_1 надано щорічної відпустки за відпрацьований період з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року тривалістю 29 календарних днів із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, згідно з розпорядженням міського голови №362-к від 30.07.2024 року.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 5 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Відповідно до пункту 12 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетні установи це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно статті 79 КЗпП України, щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

За положеннями статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Відповідно до другого абзацу пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі Постанова №268), умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Постанови №268, надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

З наведеного слідує, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань для посадових осіб органів місцевого самоврядування не передбачена спеціальним законом, а тому це необов`язкова виплата, яка не входить до складу заробітної плати та обмежується фондом оплати праці установи, який передбачений кошторисом установи.

На відміну від матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою. Право приймати рішення про її надання працівникам органів місцевого самоврядування надано керівнику відповідного органу місцевого самоврядування. Він приймає таке рішення, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника (лист Мінсоцполітики від 16.10.2009 року №620/13/84-09).

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що виплата працівнику допомоги на вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника, з урахуванням фонду економії заробітної плати.

Разом з тим, наведеними вище письмовими доказами підтверджується, що позивачці було надано матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати як за відпрацьований період роботи з 15.04.2021 року по 14.04.2022 року, так і за відпрацьований період роботи з 15.04.2022 року по 14.04.2023 року, про що свідчать зазначені вище розпорядження міського голови.

Також встановлено, що за відпрацьований період роботи з 15.04.2021 року по 14.04.2023 року позивачка використала щорічні відпустки тривалістю 30 календарних днів за кожний відпрацьований рік із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, тому підстав для висновку про те, що відповідачами порушено трудові права позивачки немає.

Покликання позивачки на неправильне зазначення в розпорядженні міського голови №575-к від 20.11.2023 року «Про затвердження графіку щорічних відпусток на 2024 рік» відпрацьованого року (15.04.2023 14.04.2024) є безпідставними, оскільки за період роботи з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року позивачка станом на 01.08.2024 року використала 29 календарних дні щорічної відпустки, з яких частину в 2023 році, а частину в 2024 році).

Також, згідно з розпорядженням міського голови №362-к від 30.07.2024 року, яке сторона відповідача надала в суді апеляційної інстанції, позивачці виплатили матеріальну допомогу на оздоровлення й за відпрацьований рік з 15.04.2023 року по 14.04.2024 року.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачкою вимог в цій частині.

Щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді ненарахованої та невиплаченої доплати за виконання роботи відсутнього працівника у розмірі 111200 грн., то колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 105 КЗпП України, працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Якщо посадовою інструкцією працівника передбачено виконання обов`язків іншого працівника на час його відсутності, то такі обов`язки належать до його трудової функції і виконуються без видання окремого наказу та без доплати. Роботу тимчасово відсутнього працівника покладають на працівників, які мають відповідну професійну підготовку та певну освіту, необхідну для виконання такої роботи.

Посада, за якою відбувається виконання обов`язків, має бути передбачена штатним розписом, але зайнята тимчасово відсутнім працівником. Тобто виконання обов`язків покладається на час відсутності основного працівника, який обіймає цю посаду, тоді як суміщення встановлюється лише за вакантною посадою.

Виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника допускається тільки за згодою працівника і на підставі наказу, в якому визначається перелік видів робіт, які тимчасово має виконувати працівник. Якщо у посадовій інструкції працівника передбачено виконання обов`язків іншого працівника на час його відсутності, то такі обов`язки належать до його трудової функції та виконуються без видання окремого наказу й без доплати.

З матеріалів справи встановлено, що на спростовування тверджень сторони відповідача позивачкою не було надано жодного належного доказу для підтвердження факту покладення на неї обов`язків по виконанню роботи відсутнього працівника, тому підстави для нарахування та виплати заробітної плати за виконання обов`язків відсутнього працівника за спірний період відсутні.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди судом апеляційної інстанції не переглядається, оскільки в означеній частині не оскаржується позивачкою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка додатково вказала на те, що даний спір стосується проходження нею публічної служби, тому не підсудний судам загальної юрисдикції.

Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначені статтею 19 КАС України. Зокрема, до таких справ належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України, публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише на ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Позивач не надала суду достатньо доказів, які б підтверджували належність даного трудового спору до спору, пов`язаного з проходженням позивачкою публічної служби, тому визначених законом підстав для висновку про підсудність справи судам адміністративної юрисдикції немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 22 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич