Номер провадження: 22-ц/813/4162/24
Головуючий у першій інстанції Літвінова І.А.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення, відповідно до якої просять суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , як співвласнику, шляхом вселення його - ОСОБА_1 та його дружини - ОСОБА_2 до цього житлового приміщення, а також виселення з нього ОСОБА_4 .

В обґрунтування зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 11.09.2013 року, який був зареєстрований Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено відповідний актовий запис № 1571. За час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули спільне сумісне майно, як подружжя, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках по кожному. В подальшому, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року по справі № 522/16165/22 шлюб між сторонами було розірвано. В свою чергу, 05 квітня 2023 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 685.

ОСОБА_1 , який є співвласником квартири АДРЕСА_1 , наразі його колишньою дружиною - ОСОБА_3 чиняться перешкоди з його - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як члена його сім`ї, вселення до зазначеного житлового приміщення. Тому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом в частині вимог про їх вселення.

Також позивач ОСОБА_1 стверджував, що в зазначеній квартирі також проживає громадянин ОСОБА_4 , який не є членом сім`ї власників цього житла та взагалі без його - ОСОБА_1 згоди, як співвласника, за наслідком чого позивач вважає проживання відповідача таким, що здійснюється без законних на те підстав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2023 року вирішено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до цього житлового приміщення.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення члена своєї сім`ї - дружини ОСОБА_2 до цього житлового приміщення.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , як співвласнику з часткою розміром , у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з цього житлового приміщення.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушено законодавчо визначені та гарантовані права позивача ОСОБА_1 , як співвласника квартири АДРЕСА_1 , та його дружини, на користування житловим приміщенням квартири, які підлягають судовому захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2023 року скасувати в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано те, що позивачами не було надано жодних, в розумінні чинного процесуального законодавства України, доказів, які дійсно підтверджували те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні квартирою, яка належить сторонам в рівних частинах. Не зрозуміло яким саме чином судом було встановлено, що вона заперечує щодо такого вселення, оскільки в документах по суті справи, не оскаржувала та не виступала проти такого права ОСОБА_1 , а лише зазначала, що вказане спричинить погіршення її та дитини матеріального стану, оскільки це призведе до збільшення кількості осіб, які будуть проживати одночасно та разом із нею та її дитиною в одній квартирі.

Суд першої інстанції задовольняючи вимогу позивача про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_2 до вказаної квартири, не перевірив наявність зі сторони ОСОБА_1 доказів наявності згоди ОСОБА_3 на такі дії, відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, та самостійно, нівелювавши право ОСОБА_3 на вчинення дій із самостійного розпорядження належним їй на праві спільної часткової власності майном, визначив право ОСОБА_2 на таке вселення.

Також, судом першої інстанції, під час задоволення позовних вимог позивача, в частині виселення ОСОБА_4 із спірної квартира, не було взято до уваги ті обставини, що останній фактично зареєстрований у вказаній квартирі, проживає в ній як член сім`ї співвласника, а тому виселення його, без зняття із реєстрації, не видається неможливим, та таким що створює юридичну невизначеність для ОСОБА_4 , особливо враховуючи правомірну його там реєстрацію та проживання.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хижняк А.В., яка діє в інтересах позивачів, просила суд залишити рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року по справі №947/21475/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкоду користуванні власністю шляхом вселення та виселення - без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції в повному обсязі надав оцінку належності, допустимості та достовірності кожного доказу і в той же час вказав на недостатність доказів зі сторони відповідачів, зокрема на їх відсутність. Позивач ОСОБА_1 має законодавчо визначені та гарантовані права на житлове приміщення, квартиру АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що усі перешкоди, які чиняться власнику повинні бути усунені.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У судовому засіданні, ОСОБА_6 , представник позивачів, надала усні пояснення по суті справи, в яких зазначила, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставляння електронного листа, а саме судової повістки до «Електронного кабінету» 05.09.2024 року о 23 год. 26 хв.

Особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судових документів в паперовій формі за окремою заявою (п. 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).

Конверт з рекомендованим повідомленням про дату судового засідання, надісланий на адресу ОСОБА_4 , повернувся з позначкою: адресат відсутній за вказаною адресою.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

05.04.2023 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , про що складено відповідний актовий запис № 685. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках, кожному по , належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 .

З поданих до суду доказів вбачається, що жодна зі сторін по справі не має офіційного зареєстрованого місця проживання у даній квартирі, оскільки позивач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою № Ф1-5349-ф/л від 13.01.2023 року про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Відносно позивачки - ОСОБА_2 , вказано інформацію про місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , однак не підтверджується жодним доказом, а також отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області, якою повідомлено про відсутність інформацію щодо зареєстрованого місця проживання останньої на території міста Одеси та Одеської області. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 27.08.2002 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області на її ім`я та отриманою судом відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області. Відповідач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , а також має зареєстроване фактичне місце проживання/перебування, як внутрішньо-переміщена особа за адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується довідкою від 09.04.2019 року за № 5106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої 10.04.2019 року Управлінням соціального захисту населення в Київському районі Одеської міської ради.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження встановлення порядку користування вищевказаним житловим приміщенням між співвласниками цього приміщення та членами їх сімей.

Під час розгляду справи позивачами та відповідачем ОСОБА_3 , як співвласником спірного нерухомого майна, підтверджено та визнано власне проживання та проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Відповідно до ст.ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Крім того, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, що зазначено в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16 Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 р. у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Зважаючи не вищевикладене, враховуючи обставини встановлені судом, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач наділений гарантованими законом правами співвласника такого майна, у тому числі на безумовне право на користування та проживання в ньому. А відтак, враховуючи підтвердження наявності спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо проживання у вказаній квартирі, що з метою захисту і поновлення прав співвласника нерухомого майна, позов ОСОБА_1 в даній частині позовних вимог є обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, за наслідком чого наявні підстави для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , як співвласнику, шляхом його вселення до цього приміщення.

Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №464/5819/19 дійшов до висновку, що відсутність реєстрації позивачки у спірній квартирі, яка є співвласником, та перебування у власності позивачки на праві власності іншого житла, не випливають на можливість позивача реалізовувати своє право користування майном, співвласником якого вона є.

Заперечення ОСОБА_3 проти задоволення позову з посиланням на недоведеність ОСОБА_1 будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою, апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23), дійшов висновку, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо вселення його дружини - ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) (ст. 64 ЖК) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Велика Палата у своїй постанові, справа № 447/455/17 від 13.10.2020, зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Із досліджених доказів по справі вбачається, що спірне житло не належить до державного і громадського житлового фонду, форма власності сторін на квартиру - приватна спільна часткова.

Згідно зі ст. 156 ЖК члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом із ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві приватної власності, то він може без згоди інших співмешканців вселити до цієї квартири (будинку) батьків, своїх дітей і дружину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з врахуванням достовірно встановлених обставин, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири та має право на реалізацію прав власника в цьому приміщенні, у тому числі на право проживання з членами своєї сім`ї, до кола якого входить ОСОБА_2 , дійшов законного висновку про наявність підстав для поновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом усунення останньому перешкод на користування спірною квартирою, як співвласника з часткою , на вселення до цього житла члена своєї сім`ї - ОСОБА_2 .

Також, колегія суддів зазначає, що місцевим судом правильно враховано, що відповідачкою ОСОБА_3 не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності законних підстав для обмеження ОСОБА_1 у здійсненні прав співвласника спірним житловим приміщенням, у тому числі права на користування житлом, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів ОСОБА_3 , що дії ОСОБА_1 спрямовані на завдання їй - ОСОБА_3 будь-яких незручностей, враховуючи неприязні між ними стосунки.

Щодо позовних вимог про усунення ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з нього ОСОБА_4 .

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

Виселення за законом можливе у разі, коли:

- наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними (частин 1, 2 ст. 116 ЖК);

- особа самоправно зайняла жиле приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК).

Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя і право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Разом із тим, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання у право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде дотримано.

Право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 442/7505/14-ц, провадження № 61-4536св18).

Отже:

- якщо спірна квартира належить власникам на праві спільної часткової власності, яке поширюється на все спільне майно, то частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна;

- якщо спірна квартира належить власникам на праві спільної часткової власності, то вселення у таку квартиру має відбуватися за згодою всіх співвласників квартири з визначенням порядку користування квартирою із правом такого користування інших осіб;

- якщо співвласник вважає своє право власності порушеним іншим співвласником, зокрема шляхом вселення до спільного житла інших осіб без його згоди, він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом їх виселення з урахуванням відповідних принципів ст. 8 Конвенції, балансу інтересів сторін, загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, а також доводів щодо систематичного порушення правил співжиття.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не є власником, чи співвласником спірної квартири АДРЕСА_1 .

Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 є членом сім`ї або близькою особою співвласників спірної квартири, у тому числі ОСОБА_3 матеріали справи не містять та до суду в підтвердження цих доводів не надано.

Доказів визначення порядку користування квартирою із правом такого користування відповідачі не надали.

Також встановлено, що ОСОБА_4 має реєстрацію місця проживання/перебування, як внутрішньо-переміщена особа, у іншому житловому приміщенні, розташованому в житловому будинку АДРЕСА_8 .

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 визнає факт вселення та проживання ОСОБА_4 у житловому приміщенні спірної квартири.

Так, реєстрація та облік внутрішньо переміщених осіб здійснюється у порядку, передбаченому чинним законодавством, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 року та Постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (зі змінами).

Зі змісту вищенаведених нормативно-правових актів чітко вбачається, що для отримання довідки внутрішньо переміщеної особи та постановки на облік необхідно подати відповідну заяву до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. При тому таку заяву можна подати як особисто та і з допомогою застосунку «Дія» (електронноцифровий підпис). В пункті 3 Постанови КМУ №509 від 01.10.2014 року (зі змінами) визначено вичерпний перелік вимог, які висуваються до подібного роду заяв.

При цьому, жодних дозволів, згод усних чи письмових від власників житла - не передбачено.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, що ОСОБА_4 був вселений та проживає у спірній квартирі без достатніх на те правових підстав, без згоди співвласника квартири позивача ОСОБА_1 .

Відтак, вселення ОСОБА_4 до квартири без згоди позивача як співвласника квартири є порушенням визначеного ст. 358 ЦК порядку здійснення права спільної часткової власності.

А тому, за встановленого порушення майнових прав позивача внаслідок недотримання порядку вселення ОСОБА_4 до спірної квартири, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, щодо виселення останнього, за вимогою позивача, що відновлює становище, яке існувало до такого порушення;

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 фактично зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький