РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/537/22

Провадження № 22-ц/4815/39/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судових засідань: Ковальчук Л.В.,

за участю: Нікольченко Б.Б. , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Нікольченка Б.Б. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна (до участі у справі залучено як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова Володимира Олександровича) про визнання недійсним договору іпотеки та визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки та визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що спільними коштами подружжя разом з ОСОБА_5 набули у власність садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області загальною площею 95,7 кв.м та земельну ділянку площею 0,088 га кадастровий номер :05:022:0222, на якій збудовано вказаний садовий (дачний) будинок.

В січні 2022 року стало відомо, що будинок виставлено на продаж, крім того ОСОБА_5 повідомила, що заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року, шлюб між ними було розірвано, а 18 вересня 2020 року між нею та ОСОБА_2 без його згоди був укладений договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку вищевказаний садовий будинок та земельну ділянку, на підставі якого ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно.

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 кв.м та земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний садовий будинок, з кадастровим номером :05:022:0222, а також визнати недійсним Договір іпотеки від 18 вересня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 556, посвідчений приватним нотаріусом Круліковською О.А.

В ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_4 , адвокат Нікольченко Б.Б., подав заяву про збільшення позовних вимог в якій додатково просить скасувати рішення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Плетньова В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 59052425 від 01.07.2021 року, на підставі якого у розділі Державного реєстру прав № 246 на об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка з кадастровим номером :05:022:0222 внесено запис про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна до ОСОБА_2 (запис № 42776131), а також у розділі Державного реєстру прав № 246 на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , внесено запис про перехід права власності на об`єкт нерухомого майно до ОСОБА_2 (запис № 42776084).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Нікольченко Б.Б., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_5 передано грошові кошти, що належать на праві приватної власності, як подружжю для купівлі будинку та земельної ділянки. Судом безпідставно не взята до уваги письмова згода на купівлю та укладення договорів купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна та попереднього договору, як доказу передачі спільних грошових коштів подружжя. Зазначені обставини визнані відповідачем - ОСОБА_5 , проте проігноровано судом першої інстанції.

Вважає, що на спірне нерухоме майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно.

Доводить, що згоди на передачу спільного майна в іпотеку не надавав, а тому договір іпотеки є незаконним та недійсним.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Рищук В.В. у відзиві на апеляційну скаргу заперечує доводи апелянта, вважає, що рішення місцевого суду законне та обґрунтоване, тому просить залишити його без змін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2019 року позивачем ОСОБА_4 було надано своїй дружині ОСОБА_5 згоду на купівлю та укладення договорів купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна, за грошові кошти, що належать їм на праві приватної спільної сумісної власності, як подружжю, з правом здійснення всіх необхідних юридичних дій, за ціну та на умовах на її розсуд, про що свідчить його заява від 07 березня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дядковою О.М., зареєстрована в реєстрі за № 194.

13 березня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки під ним, за умовами якого ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 загальною площею 95,7 кв.м та земельну ділянку площею 0,0088 га кадастровий номер :05:022:0222, на якій збудовано вказаний садовий (дачний) будинок за ціною 702000 грн., що еквівалентно 26000 доларів США з урахуванням суми забезпечення виконання зобов`язання за попереднім договором в сумі 216000 грн., що еквівалентно 8000 доларів США в строк до 01 березня 2021 року, а ОСОБА_6 зобов`язалася продати такий будинок, про що свідчить копія попереднього договору купівлі-продажу, який укладено в простій письмовій формі та підписано сторонами.

Заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року по справі № 557/195/19 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано, про що 14 вересня 2019 року було внесено запис до Державного реєстру актів цивільного стану. В подальшому, ухвалою Гощанського районного суду від 16 березня 2022 року вказане заочне рішення було скасовано, а ухвалою Гощанського районного суду від 01 квітня 2022 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , про розірвання шлюбу було залишено без розгляду.

16 вересня 2020 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 549, за яким продавець ОСОБА_7 продала та передала, а покупець ОСОБА_5 купила та прийняла належний продавцеві на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_1 " на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області загальною площею 95,7 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 0,0088 га кадастровий номер :05:022:0222, яка відчужилася разом з будинком. Купівлю-продаж зазначеного садового будинку сторони здійснили за 48000 грн., з яких 8000 грн. покупець передала продавцеві готівкою після погодження проекту договору, а решту 40000 грн. зобов`язалася сплатити до 23 вересня 2020 року.

Згідно п.14 вказаного Договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_5 довела до відома продавця ОСОБА_7 , що вона в шлюбі не перебуває і кошти, що витрачаються нею на придбання майна за цим договором не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю садового будинку, відсутні.

18 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 557, згідно якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_2 садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 95,7 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0088 га кадастровий номер :05:022:0222, на якій він розташований, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за укладеним між сторонами договором позики грошових коштів на суму 594720,00 грн., що в еквіваленті становить 21240 доларів США, які ОСОБА_5 зобов`язалася повернути в строк до 18 березня 2021 року.

Згідно п.3.4. Договору іпотеки Іпотекодавець свідчить, що на момент укладення та підписання даного договору: предмет іпотеки не є предметом попередньої застави (іпотеки) та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими третіми особами, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України, в податковій заставі не перебуває, треті особи, в тому числі діти, прав на нього не мають, відсутні вимоги третіх осіб, відносно Предмету іпотеки не укладено угод про передачу в оренду, лізинг, іншим особам, у спільну діяльність, або інших угод про передачу Предмета іпотеки третім особам.

При укладенні договору іпотеки 18 вересня 2020 року ОСОБА_5 було надано ОСОБА_2 заяву, справжність підпису ОСОБА_5 на якій було засвідчено нотаріально, а факт не перебування ОСОБА_5 в шлюбі перевірено згідно Повного витягу з ДРАЦСГ щодо актового запису про шлюб № 6 від 18.09.2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А., згідно якої ОСОБА_5 підтверджує що на момент придбання садового будинку та земельної ділянки у шлюбі не перебувала та ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу, а вказане майно перебуває в її особистій приватній власності та не є об`єктом спільної сумісної власності, будь-яких прав щодо них в інших осіб немає.

В строк до 18 березня 2021 року ОСОБА_5 не виконала свої зобов`язання по поверненню ОСОБА_2 позичених коштів.

В зв`язку з цим, як вбачається із інформаційної довідки № 299327155 від 14 лютого 2022 року, 01 липня 2021 року ОСОБА_2 скористалася своїм правом на задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки, та зареєструвала за собою право власності на іпотечне майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 (дев`яносто п`ять цілих сім десятих) кв.м та земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний садовий будинок, з кадастровим номером :05:022:0222, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,0088 га, що було предметом іпотеки згідно Договору іпотеки від 18 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А., зареєстрований в реєстрі за № 556, про що приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В.О. внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 травня 2023 року по справі № 570/2551/21, яке 19 вересня 2023 року набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки було відмовлено.

Відповідно до ст.6 ЗУ „Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1-3 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.36 ЗУ „Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст.37 вказаного вище закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17 від 14 грудня 2021 року (провадження № 14-95цс20) вказано, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 459/844/20 (провадження № 61-20297св21) викладено висновок про те, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 у пункті 8.65 вказала, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Встановлено, що при укладенні договору іпотеки від 18 вересня 2020 року ОСОБА_5 стверджувала, що на момент набуття у власність предмета іпотеки ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу, а вказане майно перебуває в її особистій приватній власності та не є об`єктом спільної сумісної власності, будь-яких прав щодо них в інших осіб немає. Водночас з наявних доказів та обставин не вбачається, що контрагент за договором іпотеки - ОСОБА_2 , під час укладення вказаного договору знала чи не могла не знати про те, що майно придбавалось за спільні кошти подружжя, або належить особам, які спільно проживають та не перебувають у шлюбі.

За наведеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність в діях іпотекодержателя ОСОБА_2 ознак недобросовісності, відповідно й про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Отже після того як 01 липня 2021 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на предмет іпотеки договір іпотеки припинив свою дію.

Аналізуючи ініційований ОСОБА_4 спір, дії ОСОБА_5 щодо розірвання шлюбу у судовому порядку, скасування судового рішення про розірвання шлюбу, визнання нею позову та встановлені обставини справи суд вважає, що сторони зацікавлені у штучному встановленні режиму спільної сумісної власності спірного майна, зловживають правами на шкоду кредитору.Відносини між подружжям та недобросовісність дій одного з них не повинні виправдовувати втручання в право власності нового володільця нерухомого майна. Тому вимога про визнання предмета іпотеки спільною сумісною власністю не підлягає задоволенню та не є ефективним способом захисту в межах цього спору.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Нікольченка Б.Б. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 29 лютого 2024 року.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.