П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 361/10420/23

Провадження № 22-ц/824/14002/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 28 листопада 2024 року

Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: заявник приватний виконавець виконавчого округу м.

Києва Фесик Марія Олексіївни

стягувач ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

заінтересована особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Писанець Н.В. 14 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. звернулась до суду з поданням про визначення частки боржника у майні, а саме земельної ділянки, для звернення на нього стягнення в порядку примусового виконання рішення.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Фесик М.О. - задоволено.

Визначено, що частка боржника ОСОБА_2 у майні - земельна ділянка за адресою: Київська область, Броварський район, с.Пухівка, кадастровий номер: :01:037:0066, площа 0,1574 га - становить 1/2 частини цього майна.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви подання про визначення частки майн боржника.

ОСОБА_2 в своїй апеляцій скарзі, зокрема зазначає про те, що суд першої інстанції взагалі не визначився з предметом спору.

Предмет спору в цивільному законодавстві України є основою для визначення правових відносин між сторонами та вирішення виникаючих між ними конфліктів у цивільному судочинстві.

Вказує, що відповідно до порядку накладення стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, спільною заборгованістю подружжя може вважатися заборгованість, що виникла внаслідок спільних дій подружжя або одного з них в інтересах обох членів подружжя або всієї сім`ї в цілому.

Стаття 73 Сімейного кодексу України чітко регламентує порядок накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема в ч. 1 статті 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

А в ч. 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

У справі № 755/19453/17 - рішення, яке примусово виконується та на підставі якого було подане подання приватного виконавця, кредитором не доведено, що кошти використані в інтересах сім`ї та судом встановлено, що не виникло зобов`язання подружжя.

Зазначене підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі № 755/19453/17 та постанови Київського апеляційного суду від 12.05.2021 у справі № 755/19453/17.

В свою чергу ОСОБА_3 в обґрунтування доводів апеляційної скарг вказує про те, що судом першої інстанції задоволено необґрунтоване подання приватного виконавця, оскільки приватний виконавець звернувся до суду з поданням про виділення частки майна у спільній власності подружжя, не здійснивши всіх необхідних заходів для стягнення боргу з особистого майна боржника, що свідчить про порушення порядку виконання виконавчого провадження.

Відсутність належних доказів у матеріалах справи, а також відсутність реквізитів документів на які посилається суд, вказує про необґрунтованість та передчасність висновків суду першої інстанції щодо фінансового та майнового стану боржника.

Крім того, у даній справі стягувачем не доведено, що у власності подружжя наявне майно.

Звертаючись до суду з поданням, приватний виконавець надав довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої судом встановлено спільне майно подружжя, за параметрами запиту пошуку часткового співпадіння, тип особи фізична особа. Разом з цим, матеріали справи не містять витягу з реєстру актів шлюбу, попри те, що в поданні державного виконавця зазначено, що він нібито доданий. Відповідно на підставі чого приватний виконавець Фесик М.О. та суд першої інстанції ідентифікував особу ОСОБА_3 , як подружжя-боржника, оскільки в інформації з реєстру актів шлюбу ідентифікаційний код осіб не зазначається, що є важливим для точної ідентифікації особи та разом з цим без документів - доказів встановив факт належності майна боржника у спільній власності з іншими особами.

Крім того, постановлена ухвала є не однозначною, оскільки не містить чіткого висновку про звернення стягнення на майно.

Також вказує, що стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є необгрунтованим, оскільки у справі № 755/19453/17 не доведено, що заборгованість виникла в інтересах сім`ї.

Рішенням суду у справі № 755/19453/17, яка примусово виконується приватним виконавцем Фесик М.О. встановлено, що боргові кошти були використані не в інтересах сім`ї, відповідно подання державного виконавця є неправомірним. Стягнення можливе лише щодо частини майна, яка була використана для сімейних потреб, але такої частини в даній справі немає.

У відзиві на апеляцій скаргу приватний виконавець Фесик М.О. посилаючись на законність та обґрунтованість постановленої ухвали, просила залишити апеляцій скаргу без задоволення, а ухвалу суд першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ковальова О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Фесик М.О.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до статті 443 Цивільного процесуального кодексу України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч. 2 статті 370 Цивільного кодексу України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ч. 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї

Відповідно до ч. 1-2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Таким чином, при вирішенні питання про виділення частки боржника у спільній власності подружжя необхідно врахувати докази набуття майна у період шлюбу, визначити питання про можливість поділу майна на випадок, якщо річ є неподільною, встановити докази належності майна, яке просить виділити боржнику, на праві спільної власності подружжя.

Встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Фесик М.О. перебуває виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа №755/19453/17, виданого 27.09.2019р. Дніпровським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 01.04.2014р. у розмірі 57 785 доларів США 73 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.12.2017р. еквівалентно 1 461 358 грн. 28 коп., що складається із заборгованості за договором позики у розмірі 43200 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2014 рік у розмірі 3 740 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2015 рік у розмірі 4320 доларів США та 3 відсотків річних за період з 01.01.2016р. по 01.12.2017р. у розмірі 2525,73 доларів США, а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн.

Згідно заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, сума заборгованості до стягнення становить 1 450 899,90 грн.

Постанова про відкриття виконавчого провадження направлена боржнику рекомендованим листом 23.09.2023 року, що підтверджується фіскальним чеком та треком поштового відправлення №120.

Виконавцем зроблено відповідні запити, згідно яких:

- у боржника відсутні відкриті розрахункові рахунки в банках та інших фінансових установах (т.1, а.с. а.с. 35-54);

- на ім`я боржника відсутні зареєстровані транспортні засоби (.1 , а.с. 15);

- боржнику на праві власності нерухомість не належить, земельні ділянки не зареєстровані (т.1 а.с.16-18);

- боржник відсутній на обліку ДФС України (т. 1, а.с.22)

- згідно відповіді ДПС України у боржника відсутні доходи (т. 2 а.с.23)

Боржник жодного разу не з`являвся до виконавця, не брав участь у виконавчому проваджені через представника, кошти для погашення боргу не надходили.

Відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, боржник ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 28 жовтня 2004 року, який не розірвано.

В період шлюбу за дружиною боржника ОСОБА_3 , відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: Київська область, Броварський район, с.Пухівка, кадастровий номер: :01:037:0066, площа 0,1574 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В.В. 30 липня 2008 року.

Майно, у якому державний виконавець просить виділити частку боржника, набуте після 2004 року, а відтак, є достатні підстави вважати, що майно, набуте у період з 2004 року на ім`я ОСОБА_3 є майном, що належить на праві спільної власності подружжю.

Доказів того, що між боржником та іншим співвласником були домовленості щодо іншого розподілу часток в праві спільної сумісної власності суду не надано.

Станом на день подачі подання заборгованість залишається непогашеною.

Встановлено, що боржник не має іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Зазначене підтверджується матеріалами справи, що містять копії документів вказаного виконавчого провадження, які свідчать про здійснення приватним виконавцем заходів щодо виконання вказаних виконавчих листів.

Зважаючи на зазначені норми вимог матеріального та процесуального закону, та врахувавши право приватного виконавця на звернення до суду із поданням про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, яке передбачене ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 443 ЦПК України, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог подання з врахуванням доведеності факту належності майна боржнику, яким він володіє з іншим співвласником.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки право власності на вищезазначену земельну ділянку було зареєстроване за дружиною боржника ОСОБА_3 в період їх шлюбу, то дане майно є їх спільною сумісною власністю і частка боржника в цьому майні становить 1/2 його частину.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що під час судового розгляду справи суд не правильно визначив предмет спору то вони відхиляються судом, як безпідставні, оскільки приватний виконавець звертаючись до суду із поданням, читко заначила свої вимоги і в якому просила визначити частку майна у спільному майні подружжя ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) у розмірі однієї другої (1/2) частини земельної ділянки, розташованої у Київській обл., Броварському р., с. Пухівка, кадастровий номер: :01:037:0066, та про що суд ухвалив задовольнити вказане подання та визначив частку ОСОБА_2 у вказаній земельній ділянці, що становить (1/2) частини цього майна.

Боржник в апеляційній скарзі, наголошує на тому, що приватним виконавцем не долучено доказів про перебування у шлюбі боржника та зацікавленої особи, та немає в матеріалах справи витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, однак, зазначене спростовується, наявними в матеріалах справи.

Копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №8 від 24.10.2014, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що наявний актовий запис про шлюб № 1554 від 28 жовтня 2004 року. Зазначений шлюб на сьогоднішній день не розірвано.

Крім того, на підтвердження того, що під час перебування у шлюбі з Боржником, дружиною ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) була набута у власність земельна ділянка, що розташована у Київській області, Броварському районі, с. Пухівка, кадастровий номер: :01:037:0066, площа (га): 0,1574, приватним виконавцем надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №341379475 від 02.08.2023, в якому зазначено, що право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 30 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 1-2982, посвідчений державним нотаріусом Броварської міської нотаріальної контори Журавською В.В. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 29 липня 2014 року.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо наявності при виділенні частки майна боржника у спільній сумісній власності спору про право, оскільки дане твердження стосується заборгованості за виконавчим документом та досліджувалось судом до його видачі та пред`явлення до виконання. На сьогодні судом досліджуються питання, що стосуються виключно виконання законного рішення суду та подання приватного виконавця щодо визначення частки боржника у спільній сумісній власності, поданого з метою його виконання, оскільки відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання.

Крім того, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Будь-яких доказів а ні ОСОБА_2 , а ні ОСОБА_3 доказів, що спростовує належності земельної ділянки подружжю на праві спільної сумісної власності не надано.

Також не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_3 про неоднозначність рішення суду першої інстанції та відсутності висновку про звернення стягнення на майно, виходячи з наступного.

У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 643/16464/17 (провадження № 61- 4405) Верховний Суд, виходячи із обставин справи, вважав за можливе за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначивши ідеальну частку боржника у спільній сумісній власності. Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16, шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Твердження ОСОБА_3 про відсутність висновку про звернення на стягнення на майно є помилковим, оскільки саме визначення судом частки у спільній сумісній власності є метою поданого виконавцем подання та його задоволення і є необхідним для звернення в подальшому стягнення на визначену судом частку у спільній сумісній власності.

Крім того, твердження ОСОБА_3 про наявність спору про право у даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки, у постанові від 30 жовтня 2023 року цивільній справі №755/4511/19 Верховний суд, зазначає: «У справі №2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає. Стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності). У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України). Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 367/5663/21(провадження № 61-4852св23). Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції встановив, що у цій справі матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо нерухомого майна, яке є предметом подання приватного виконавця. Отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що такий спір не вирішується в позовному провадженні, а має бути розглянутий у порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції. правильно вказав про те, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_2 та ОСОБА_1, не визначені, однак виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, та наявного у нього майна недостатньо для погашення боргу в повному обсязі, дійшов обґрунтованого висновку про визначення належної боржнику частки у спільному майні подружжя, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 . При цьому задоволення подання приватного виконавця в цій частині не порушує прав іншого співвласника домоволодіння та земельної ділянки». Також, у схожих правовідносинах, з такими висновками погоджується Верховний суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі 452/4039/21, в якій зазначає наступне: «У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.11.2024 11 земельна ділянка належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не визначені. Однак із матеріалів справи вбачається, що відповідно до декларації ОСОБА_2 , поданої ним 16 лютого 2021 року та опублікованої у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, у спільній власності ОСОБА_2 (частка 50 %) та ОСОБА_1 (частка 50 %) перебуває земельна ділянка в населеному пункті ВоляБлажівська Самбірського району Львівської області, загальною площею 2 379 кв. м (дата набуття права - 11 березня 2015 року). При цьому ОСОБА_2 не заперечував, що його частка у спільному сумісному майні (земельній ділянці) становить 50 %, як не заперечував таких обставин і ОСОБА_1 (а.с. 97). Отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що такий спір не вирішується в позовному провадженні, а має бути розглянутий у порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Апеляційний суд, переглядаючи справу, правильно вказав про те, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не визначені, однак виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, подання державного виконавця підлягає до задоволення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на земельну ділянку, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. При цьому задоволення подання державного виконавця не порушує прав іншого співвласника земельної ділянки. Таким чином, доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи».

Отже, з огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність спору між сторонами співвласниками земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення подання та постановив законну ухвалу про визначення частки майна у спільному майні подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (у розмірі однієї другої (1/2) частини земельної ділянки, розташованої у Київській обл., Броварському р., с. Пухівка, кадастровий номер: :01:037:0066.

Щодо твердження про недопустимість посилання суду першої інстанції на практику Верховного у адміністративній справі, то в цій частині суд вважає зазначити, що судова практика, викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у справі №882/1154/16 від 10.07.2019 року та у постанові Великої Палати Верховного суду по даній справі 15.01.2020 року у справі №367/6231/16-ц, яка зазначена судом першої інстанції, була вірно врахована останнім при винесені законної ухвали, оскільки стосується цивільних правовідносин, що відповідно регулюють питання визначення частки у спільній власності подружжя та ніяким чином не вплинула на правові висновки суду.

Інші Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги..

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення подання, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна