Провадження № 2/175/1362/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" грудня 2024 р. смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Перепелиці В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Купарєвої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське справу в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з Краматорськаого міськрайонного суду Донецької області.

В своїй позовній заяві та додаткових письмових пояснень позивач зазначає, що у 2019 році до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 , якого він знав приблизно з 2012, коли він з?явися в офісі у місті Донецьку та представився на ім?я « ОСОБА_3 » (так він до нього завжди і звертався) та пропонував купити у нього вугілля та кокс, який начебто продавала компанія в якій працював відповідач. У 2019 році ОСОБА_3 попросив допомогти йому фінансово надати грошей на час, гроші йому треба бо там де він працює не платять гроші та йому потрібно пілкуватися про батьків, займатися лікуванням, на вирішувати питання по роботі у місті Запоріжжі та обіцяв повернути гроші в максимально стислі строки та навіть сказав, що продає свій автомобіль «Міцубісі» та мотоцикл. У 2019 році, коли ОСОБА_2 просив гроші він просив їх надіслати на картку, бо він знаходився у місті Краматорськ, а позивач знаходився у місті Київ. У зв?язку з тим, що ОСОБА_2 дуже просив грошей та позивач розумів, що вони йому вкрай потрібні на лікування та життя, він погодився йому надати на час грошей, які відповідач обіцяв повернути у максимально стислі строки. Іноді у своїх проханнях ОСОБА_2 був дуже наполегливим та телефонував декілька разів на день, що давало йому привід розуміти про те, що йому вкрай потрібні кошти та він в них дуже потребує. Позивач не дарував гроші Відповідачу ОСОБА_2 , не мав з ним спільного бізнесу (ніяких справ), не купував й нього товари або послуги, природою грошей було надання їх на час Відповідачу ОСОБА_4 . Так, позивачем перераховано відповідачу наступні грошові кошти: 23.08.2019 року - 20000,00 грн., 01.11.2019 року - 90450,00грн,, 19.11.2019 року 150000,00 грн., 26.12.2019 року - 12000,00 грн., 06.04.2020 року 50000,00 грн., 23.06.2020 року 5000,00 грн., всього 327450,00 грн. з рахунку у АТ ПУМБ. Крім того, 02.11.2019 року - 5000,00 грн., 28.12.2020 року - 2000,00 грн., 15.01.2020 року - 100000,00 грн., 03.02.2020 року - 7000,00 грн., 06.03.2020 року - 10000,00 грн., всього 124000,00 грн з рахунку КБ «Приватбанк». Таким чином, шляхом перерахування з рахунку Позивача на рахунок Відповідача упродовж 2019-2020 років перераховано 451450,00 грн. Разом з тим, Відповідачем на рахунок Позивача перераховано наступні грошові кошти: 11.12.2019 року - 15000,00 грн., 28.01.2020 року - 7000,00 грн., 17.02.2020 року - 10000,00 грн., 17.02.2020 року - 10000,00 грн., 24.02.2020 року - 20000,00 грн., 24.02.2020року - 30000,00 грн., 05.03.2020 року - 15000,00 грн., 13.05.2020 рок у- 50000,00 грн., 15.05.2020 рок у- 167500,00 грн., 10.06.2020 рок у- 8740,00 грн., 18.06.2020 року 10000,00грн., 30.07.2020 року - 10000,00 грн. всього 353240,00 грн. тобто має місце часткове повернення перерахованих коштів.

Таким чином, на цей час не повернуто Відповідачем на користь Позивача сума в розмірі 98210,00 грн. Договір, щодо надання грошей на час ОСОБА_2 не підписав, бо в нього не виходило приїхати до міста Києва, він занятий був лікуванням та вирішенням своїх справ з його слів та ще до цього виникла ситуація з захворюванням на COVID-19 та обмеження, які були введенні з пересуваннями на вулиці. До того ж частково ОСОБА_2 повертав отримані грошові кошти, хоч і звертався за новими сумами для вирішення таких питань, які були в нього раніш. Маючи можливість позивач йому не відмовляв, так як з його слів гроші йому треба були на вирішення дуже важливих питань, зокрема пов?язаних зі здоров?ям. Відповідач ОСОБА_2 сприймався позивачем як звичайна людина, людина яка може сформулювати свої думки та бути послідовним, вбачалася певна порядність до певного часу. У той же час ніяких договорів укладено не було та були відсутні будь-які законні підстави при здійсненні платежів, але ж ОСОБА_2 обіцяв надати договір та на підтвердження своїх слів він гасив заборгованість з наданих йому коштів, тому у позивача не виникало сумнівів щодо його дій та намірів. Враховуючи, що зв?язок з Відповідачем ОСОБА_2 через ігнорування зійшов на нівець, позивачем направлено но його адресу письмову вимогу про повернення отриманих ним грошей, від 06 липня 2021 року цінним листом з описом вкладення за накладною АТ «Укрпошта» 640 направлено вимогу про повернення безпідставно набутих коштів від 30.06.2021 року. Однак, вимоги Позивача проігноровано з боку Відповідача. На підставі чого позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду - Краматорського міського суду Донецької області.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вказував, що саме позивач брав в нього в борг грошові кошти, як в готівковій формі, так і в безготівковій, повертав також як при особистій зустрічі в готівці, так і на картковий рахунок. На сьогодні сума боргу позивачем відповідачу погашена, ніяких письмових договорів вони не оформлювали, просив в позові відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, надав пояснення відповідно до позову .

Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, пославшись на відзив.

Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, регулярно, різними сумами, а саме: 23.08.2019 року - 20000,00 грн., 01.11.2019 року - 90450,00 грн. 19.11.2019 року 150000,00 грн., 26.12.2019 року - 12000,00 грн., 06.04.2020 року 50000,00 грн., 23.06.2020 року 5000,00 грн., всього 327450,00 грн. з рахунку у АТ ПУМБ та 02.11.2019 року - 5000,00 грн., 28.12.2020 року - 2000,00 грн., 15.01.2020 року - 100000,00 грн., 03.02.2020 року - 7000,00 грн., 06.03.2020 року - 10000,00 грн., всього 124000,00 грн з рахунку КБ «Приватбанк».

Таким чином, шляхом перерахування з рахунку Позивача на рахунок Відповідача упродовж 2019-2020 років перераховано 451450,00 грн. Відповідач на рахунок Позивача перерахував наступні грошові кошти: 11.12.2019 року - 15000,00 грн., 23.01.2020 року - 7000,00 грн., 17.02.2020 року - 10000,00 грн., 17.02.2020 року - 10000,00 грн., 24.02.2020 року - 20000,00 грн., 24.02.2020 року - 30000,00 грн, 05.03.2020 року - 15000,00 грн., 13.05.2020 рок у- 50000,00 грн., 15.05.2020 рок у- 167500,00 грн., 10.06.2020 рок у- 8740,00 грн., 18.06.2020 року 10000,00 грн. 30.07.2020 року - 10000,00 грн, всього 353240,00 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року№ 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме протягом року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 12 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку відповідача. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його вимоги щодо повернення цих коштів є вочевидь суперечливими та необгрунтованими.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 98 210, 00 грн.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання належними доказами, позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 400, 409, 412, 416 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.12.2024.

Суддя О. М. Білоусова