КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9688/2024
справа №755/175/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Клименка Тараса Васильовича, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У грудні 2023 року ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги позову мотивує тим, що 11 вересня 2021 року між ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" та ОСОБА_1 укладено договір №202813-КС-002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Відповідно до пункту 1 договору кредиту ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" надало позичальнику грошові кошти у розмірі 38 000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил надання грошових коштів у кредит.

Сторони визначили, що оплата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,86664474 процентів за кожен день користування кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надав позичальнику грошові кошти у розмірі 38 000,00 гривень шляхом перерахування на банківську карту позичальника

№ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою про видачу коштів.

ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 15 грудня 2023 року утворилась заборгованість за договором №202813-КС-002 про надання кредиту, у розмірі 67 917,83 гривень, що складається з:

- 34 464,55 гривень - сума прострочених платежів по тілу кредиту;

- 33 453,28 гривень - сума прострочених платежів по процентах;

- 0,00 гривень - сума прострочених платежів за комісією.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" заборгованість за договором №202813-КС-002 про надання кредиту від 11 вересня 2021 року, що становить 67 917,83 гривень, яка складається з: 34 464,55 гривень - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 33 453,28 гривень - сума прострочених платежів по процентах; 0,00 гривень - сума прострочених платежів за комісією.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором №202813-КС-002 від 11 вересня 2021 року у розмірі

34 464,55 грн заборгованості за прострочені платежі по кредиту та 27 753,28 грн прострочених платежів по процентах, а всього 62 217,83 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 147,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині відмови у стягненні 5 700,00 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом, адвокатом Клименком Т.В., який діє в інтересах ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА", подано апеляційну скаргу.

Зазначає, що частиною 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначають загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включають: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісію кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісію за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Пунктом 3 договору передбачено графік погашення кредиту, яким визначено порядок, розмір та строки платежів на погашення кредиту, у тому числі по комісії за надання кредиту.

Окрім цього, комісія за надання кредиту та порядок її сплати визначені пунктами 1.4, 2.7, 5.2 Правил про надання споживчих кредитів ТОВ "Бізнес позика", які є невід`ємною частиною договору про надання кредиту.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неодноразово вживає термін "Банк", однак кредитором у цих правовідносинах є ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА", яке не є банківською установою.

Звертає увагу на помилковість застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 серпня 2022 року №202/5330/19, від 13 липня 2022 року №363/1834/17, оскільки у справах, що переглядались Верховним Судом, мова йде про "комісію банку за обслуговування кредиту", "комісію за розрахунково-касове обслуговування", щомісячну сплату комісії "за управління кредитом", а не про "комісію за надання кредиту".

В обґрунтування правильності нарахування процентів за користування кредитом посилається на висновки Київського апеляційного суду, викладені у постановах №757/25797/22 від 09 березня 2023 року, №757/17118/21 від 30 березня 2023 року.

Вказує, що факт часткового виконання умов договору та сплата платежів на погашення заборгованості свідчать про безумовну згоду відповідача із усіма умовами кредитного договору, у тому числі і щодо комісії за надання кредиту.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові №916/2403/18 від 10 вересня 2019 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 5 700,00 гривень скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 5 700,00 гривень, відтак в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Відмовивши у стягненні 5 700,00 гривень процентів за користування кредитом, суд першої інстанції вказав, що із змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що відповідачем здійснювалось часткове погашення кредитної заборгованості. Всього сплачено 27 770,46 грн, частина вказаних грошових коштів позивачем нараховувалась на стягнення заборгованості по комісії за наданим кредитом, а всього на суму 5 700,00 грн.

Суд вказав, що положення кредитного договору в частині сплати відповідачем суми комісії за надання кредиту у розмірі 5700,00 грн є нікчемними, зараховані позивачем грошові кошти в рахунок погашення комісії за надання кредиту мають бути зараховані на погашення процентів, що відповідає положенню статті 534 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначає про таке.

З матеріалів справи убачається, що 11 вересня 2021 року між ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №202813-КС-002.

Відповідно до пункту 1 договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 38 000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та правилами надання споживчих кредитів.

Пунктом 1 визначено такі умови:

- строк кредитування - 24 тижні;

- процентна ставка - в день 0,86664474, фіксована;

- комісія за надання кредиту - 5 700,00 грн;

- загальний розмір наданого кредиту - 38 000,00 грн;

- термін дії договору - до 26 лютого 2022 року;

- орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 83 640,00 грн;

- орієнтована реальна річна процентна ставка - 3608,58 процентів.

Пунктом 3 договору встановлено графік платежів, якого повинен дотримуватись позичальник. Останній платіж в рахунок повернення боргу позичальник мав сплатити 26 лютого 2022 року, загальний розмір платежів, які мав сплатити позичальник за кредитним договором складав 83 640,00 грн, з яких: проценти за користування кредитом 39 940,00 грн, кредит 38 000,00 грн, комісія за надання кредиту 5 700,00 грн (а.с.30-32).

До позовної заяви додано анкету клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи - https://my.bizpozyka.com/), що містить відомості про ОСОБА_1 , номер телефону, адреса реєстрації, РНОКПП та інформацію щодо бажаного кредиту (а.с.39).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України «Про електронну комерцію», який визначає порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно статті 3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин 3-6, 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 5 700,00 грн колегія суддів уважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано доказів того, що зазначена комісія спрямована на оплату будь-яких послуг позивача, внаслідок чого не підлягає стягненню, є помилковим.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів уважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що зараховані позивачем грошові кошти в рахунок погашення комісії за надання кредиту мають бути зараховані на погашення процентів.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з порушенням вимог матеріального права, з неповним з`ясував обставин, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Установлено, що за подачу апеляційної скарги позивачем сплачено 270,55 гривень, що підтверджується даними платіжної інструкції №1686 від 15 березня 2024 року.

За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів зробила висновок про її задоволення, відтак рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 270,55 гривень.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Клименка Тараса Васильовича, який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА", задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року в оскарженій частині щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 5 700,00 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 5 700,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, 270,55 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова