КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 753/23575/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є рідними сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бор, Ленінградської області, Російської Федерації.

18.07.2017 року його батько ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. і зареєстрований у реєстрі за № 1781, за змістом якого заповідач заповів свою квартиру АДРЕСА_1 та все його майно (рухоме і нерухоме), яке буде належати йому на день смерті і де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, своєму синові ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 . Звернувшись до приватного нотаріуса КМНО Хижняка А.М. як спадкоємець першої черги за законом і за заповітом із заявою про прийняття спадщини, він дізнався про існування заповіту покійного ОСОБА_4 від 08.05.2019 року на користь невідомих осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В.

Позивач зазначав, що заповіт, складений 08.05.2019 року ОСОБА_4 , є недійсним внаслідок невідповідності волевиявлення покійного його дійсній волі, а також його волевиявлення не було вільним внаслідок хвороби. За кілька місяців до смерті ОСОБА_4 вже нікого не впізнавав, плутався в датах, нічого не пам`ятав. За півтора місяці до смерті ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у Головному військовому клінічному госпіталі із закритим переломом шийки правої стегнової кістки, де йому також був встановлений діагноз: ІХС, какесія, дифузорний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступеню та інше. Після обстеження лікарями була встановлена неадекватність сприйняття ОСОБА_4 оточуючого світу. Таким чином, за своїм психічний станом заповідач станом на 08.05.2019 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними та потребував постійної психіатричної допомоги.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати заповіт ОСОБА_4 від 08.05.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В. і зареєстрований у реєстрі за №779, недійсним на підставі ч. 1 ст. 225, ч. 2, ст. 1257 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року позовні вимоги задоволені.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_4 про здійснення розпорядження на випадок його смерті, яким заповідає належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В. і зареєстрований у реєстрі за № 779, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернуласьз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що в мотивувальній частині висновку судово-психіатричного експерта від 30.10.2023 року № 1114 вбачається, що експерт для того, щоб визначити, в якому стані перебував ОСОБА_4 саме у момент вчинення правочину, використав покази свідка ОСОБА_5 , яка зазначила, що у день складення заповіту 08.05.2019 року вона перебувала в квартирі ОСОБА_4 , який не реагував на неї, не впізнавав її, не відкривав очей та падав з дивана. Однак експерт не дав належної оцінки іншому доказу у справі, а саме заповіту від 08.05.2019 року, який посвідчувався приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В. в присутності ОСОБА_4 та ним підписувався.

Матеріали справи не підтверджують факт того, що ОСОБА_4 саме на момент вчинення правочину страждав будь-яким хронічним стійким психічним розладом та внаслідок функціональних розладів психіки, порушення психологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ і як наслідок тимчасово, за своїм психічним станом не міг розуміти, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у тому числі підписати заповіт.

Отже, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що визнав встановленими недоведені обставини, а саме те, що ОСОБА_4 на момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У наданих поясненнях третя особа приватний нотаріус КМНО Гришаєва І.В. зазначає, що експертом у висновку не було надано оцінку діям нотаріуса, які передбачені Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, вчинених саме в момент складання та підписання заповіту, зміст яких полягає у тому, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Оскільки вона була єдиною, хто перебував з ОСОБА_4 саме в момент вчинення правочину, то вказані вище нотаріальні дії мають значення для справи. Вважає за доцільне, що експерт мав надати їм належну оцінку, і якщо він дійшов висновку на основі доказів про те, що ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій, то експерт мав роз`яснити, чому його докази мають перевагу над показами нотаріуса.

Наголошує, що в оскаржуваному заповіті міститься посвідчувальний напис, який підтверджує, що заповіт від 08.05.2019 року був підписаний саме заповідачем, підтверджує відповідність волі та волевиявлення заповідача, підтверджує усвідомлення заповідачем природи правочину та значення своїх дій, підтверджує усвідомлення заповідачем наслідків здійснюваного правочину та підтверджує, що заповідач діяв вільно на власний розсуд.

Від позивача не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін по справі, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки за своїм психічним станом ОСОБА_4 08.05.2019 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що достеменно встановлено висновком судово-психіатричного експерта №1114 Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 30.10.2023 року та іншими доказами по справі, тому заповіт, складений ОСОБА_4 08.05.2019 року на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В., необхідно визнати недійсним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.07.2017 року о 12 год 03 хв ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бор, Ленінградської області, Російської Федерації, батько позивача ОСОБА_2 склав заповіт, в якому він на випадок його смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, а також квартиру АДРЕСА_1 заповідає своєму синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В тексті заповіту міститься рукописний запис заповідача: заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною уголос до його підписання та підписаний мною особисто об 12 годині 40 хвилин як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Хижняком А.М. і зареєстрований у реєстрі за № 1781. Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо приватного нотаріуса КМНО Хижняка А.М.: цей заповіт посвідчений мною, приватним нотаріусом КМНО Хижняком А.М., заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 12 год. 50 хв., особу його встановлено, дієздатність перевірено. За проханням ОСОБА_4 у зв`язку з похилим віком дана нотаріальна дія вчинялась за адресою його місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 7, 8).

Крім того, 08 травня 2019 року об 11-05 годин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бор, Ленінградської області, Російської Федерації, склав заповіт, в якому він на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у рівних частках (по 1/2 частці) кожному. В тексті заповіту міститься запис заповідача: цей заповіт, який на моє прохання та з моїх слів записаний нотаріусом за допомогою технічного засобу, прочитаний мною, заповідачем вголос і особисто підписаний. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В. і зареєстрований у реєстрі за №779. Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо приватного нотаріуса КМНО Гришаєвої І.В.: цей заповіт посвідчений мною, приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В., заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_4 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 та власноручно підписаний ним о 11 год. 05 хв., особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На прохання заповідача через його хворобу (перелом нижньої кінцівки) заповіт посвідчено за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 79 років у м. Києві ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Причина смерті: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ А (т. 1 а. с. 11, 12).

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний заповіт від 08 травня 2019 року є недійсними, оскільки його батько ОСОБА_4 на момент його складання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до приписів ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Частинами 1-3 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2022 року у справі № 208/9102/15-ц (провадження № 61-21308св21) зазначено: «правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як встановлено з матеріалів справи, згідно з довідкою №242 Національного військового медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 25.04.2019 року, ОСОБА_4 перебував на лікуванні в даній установі з 21.04.2019 року по теперішній час (25.04.2019 року - дата видачі довідки) з діагнозом: закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, ІХС, какесія, дифузорний кардіосклероз, недостатність мітрального клапана з регулітальністю 1 ст., ТК-І-ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., після курсу лікування, зазначені висновки: пацієнт знаходиться на ліжковому режимі під постійним наглядом медичного персоналу, неадекватний, харчується за допомогою медичного персоналу (т.1, а.с.9)

В судовому засіданні судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_8 пояснила, що знала померлого ОСОБА_4 з 2004 року. З 2016 року ОСОБА_4 почав втрачати пам`ять, зустрічаючись з ним на вулиці в 2018 році він виявляв себе як неадекватна людина, казав, що у нього хочуть забрати квартиру, часто спостерігався різкий перепад настрою, казав, що на нього постійно тиснуть, а пізніше сказав, що у нього виявили рак легенів, на початку 2019 року він почав худнути, у нього впав зір і він почав цілодобово спати.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона працювала консьєржем у будинку, де мешкав ОСОБА_4 , і знає його з 2007 року. Протягом тривалого часу вона прибирала в квартирі померлого, готувала йому їжу. З 2018 року його стан здоров`я значно погіршився, він був слабий, часто падав, зламав собі стегно з березні 2019 року, в результаті чого лікувався у військовому госпіталі в квітні 2019 року. В кінці квітня його привезли з госпіталя вже лежачим, поклали на диван і він вже з нього не піднімався. 2, 3, 7 та 8 травня 2019 року свідок була в його квартирі, ОСОБА_4 лежав з закритими очима і ні на кого не реагував, він вже нікого не впізнавав, не міг говорити, свідок спробувала його погодувати, але він вже їжу не сприймав. Відповідачі приходили до позивача два рази на день на 30 хвилин з ранку і ввечері, а 07.06.2019 року після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_3 сказав, що в квартирі він вимкнув електроенергію і замінив замки вхідних дверей.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що згідно показань свідків, допитаних судом першої інстанції, вони були знайомі з батьком позивача ОСОБА_4 та зазначали, що в останні роки свого життя (2018-2019 року) він відзначався поведінкою, не характерною психічно здоровій людині.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.03.2023 року судом за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, на розгляд якої поставлено наступні питання:

- Чи страждав на час складання заповіту 08 травня 2019 року померлий ОСОБА_4 на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?

- Чи міг ОСОБА_4 під час складання спірного заповіту 08 травня 2019 року усвідомлювати значення своїх дій , надавати їм належну оцінку та керувати ними?

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 30.10.2023 року № 1114 встановлено: 1) на період складання і підписання заповіту від 08.05.2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10: F07.9),

2) на період складання і підписання заповіту від 08.05.2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляв ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т. 1 а. с. 229-238).

Отже, у посмертній судово-психіатричній експертизі зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання ним заповіту.

Встановивши, що спадкодавець ОСОБА_4 на час укладення заповіту від 08.05.2019 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме висновкомсудово-психіатричного експерта від 30.10.2023 року №1114, медичною документацією та показаннями свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним за правилами ст. 225 ЦК України.

Заперечуючи проти висновкусудово-психіатричного експерта від 30.10.2023 року№ 1114, відповідач ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду справи подала суду клопотання про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою від 18.12.2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, апеляційний суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Згідно з пунктом 1.2.13 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» від 08.10.1998 року № 53/5, з подальшими змінами та доповненнями, експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи. Додатковою, зокрема, є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріали (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що у справі може бути призначена додаткова експертиза - у випадку, якщо висновок експерта є неповним або неясним.

Таким чином, додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні шляхом заслуховування експерта неможливо.

Висновок експерта визнається неповним, якщо досліджено не всі надані йому об`єкти або не дано вичерпних відповідей на всі поставлені перед експертом питання.

Висновок експерта визнається неясним, якщо він викладений нечітко або носить непевний, неконкретний характер.

Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2021 року у справі № 920/639/17.

Так, зі змісту клопотання відповідача ОСОБА_1 про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи вбачається, що як на підставу необхідності проведення повторної експертизи відповідач посилалася на те, що експерт для визначення, в якому стані перебував ОСОБА_4 у момент вчинення правочину використав показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , проте залишив поза увагою твердження приватного нотаріуса КМНО Гришаєвої І.В., яка безпосередньо перебувала із спадкодавцем в момент вчинення правочину та встановила повну дієздатність ОСОБА_4 .

Колегія суддів зазначає, що зі змісту висновкусудово-психіатричного експерта від 30.10.2023 року№1114 вбачається, що експертом для визначення психічного стану померлого ОСОБА_4 було використано дублікат медичної картки стаціонарного хворого № 2582 з Київської міської клінічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», згідно з якою ще в 2010 році лікарями різних спеціальностей констатувались та фіксувались ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезису, а також оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 10100/476 з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», з якої встановлено, що у ОСОБА_4 продовж тривалого часу були скарги на порушення пам`яті, втому, порушення сну, відмічалось, що був орієнтований лише у власній особистості, при цьому дезорієнтований в часі та просторі, була порушена пам`ять на поточні події, виявляв непослідовність мислення з елементами зісковзування, був астенізований, збуджений, метушний; лікарями зазначалося, що пацієнт не орієнтується в місці та часі, вербальний контакт недоступний, на питання відповідає неправильно.

Також, експертом взято до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , які знали ОСОБА_4 протягом тривалого часу, та описали загальний стан останнього впродовж останніх років.

Висновок експерта про наявність у ОСОБА_4 на момент складення оспорюваного заповіту психічного розладу був зроблений шляхом зіставлення медичної документації, показання свідків та матеріалів цивільної справи, при цьому зміст наявних у матеріалах справи доказів ( зокрема, і зміст оспорюваного заповіту, в якому міститься твердження нотаріуса про перевірку дієздатності ОСОБА_4 ) викладено у висновку експерта та надано відповідну оцінку. Такий висновок є повним, містить належне обґрунтування та відповіді на всі поставлені питання і не викликає сумнівів у його правильності.

Зокрема, у висновку експертизи відображено у повному обсязі інформацію, наявну у медичній документації щодо перебігу захворювання ОСОБА_4 , а саме - медичної карти стаціонарного хворого №10100/476 на ім`я гр. ОСОБА_4 , 1940 р.н., за 2019 рік з Національного військово- медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», з якої встановлено, що ОСОБА_4 , в період часу з 21 квітня 2019 року по 02 травня 2019 року перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у вищезазначеному медичному закладі у відділенні травматології. Починаючи з 22 квітня 2019 року і до самого моменту виписки стан ОСОБА_4 лікарями розцінювався як стабільно важкий, а з 23 квітня 2019 року вербальному контакту був або малодоступний, або взагалі недоступний.

25 квітня 2019 року ОСОБА_4 , 1940 р.н., був оглянутий лікарем-психіатром, який описував у нього ознаки інтелектуально-мнестичного зниження та виражений астенічний симптомокомплекс. При огляді лікарем-психіатром ОСОБА_4 висловлював скарги на порушення пам`яті, втому, порушення сну, дані скарги відмічає впродовж тривалого часу, відмічалось, що був орієнтований лише у власній особистості, при цьому дезорієнтований в часі та просторі, була порушена пам`ять на поточні події, виявляв непослідовність мислення з елементами зісковзування, був астенізований, збуджений, метушливий. За результатами огляду лікарем-психіатром встановлено діагноз: «Наслідки органічного ураження головного мозку переважно судинного генезу з когнітивними порушеннями та інсомнічним синдромом».

Лікарями зазначалось, що загальний стан ОСОБА_4 залишався стабільно важкий, пацієнт не орієнтується в місці та часі, вербальному контакту недоступний, на питання відповідає неправильно. 02 травня 2019 року ОСОБА_4 , 1940 р.н., був виписаний додому під нагляд лікаря-травматолога поліклініки за місцем проживання. Діагноз при виписці: «Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз, недостатність мітрального клапану з регургітацією..., частоперсистуюча персестуюча форма фібріляції-тріпотіння передсердь...гіпертонічна хвороба II ст. II ст. ризик III (високий) СН І ст. зі збереженою систолічною функцією...Церебральний атеросклероз, ДЕП II ст. у вигляді вестибуло-атактичного синдрому, прогресуючий перебіг. Наслідки органічного ураження головного мозку переважно судинного генезу з когнітивними порушеннями та інсомнічним синдромом. Кахексія. Хронічний гастродуоденіт, нестійка ремісія. Хронічний панкреатит у фазі нестійкої ремісії...».

Подаючи клопотання про призначення у справі повторної експертизи, відповідач не обґрунтувала належним чином підстав для проведення повторної експертизи. Зокрема, відповідач не навела належного мотивування, яким чином покази приватного нотаріуса КМНО Гришаєвої І.В., яка не є медичним працівником та за обставинами справи бачила спадкодавця ОСОБА_4 лише один раз у житті під час посвідчення заповіту, могли б спростувати висновки судово-психіатричного експерта Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 30.10.2023 року № 1114, які ґрунтуються в основному на висновках лікарів, у тому числі лікаря-психіатра, що були зроблені при безпосередньому обстеженні ОСОБА_4 , за кілька днів ( 25 квітня - 02 травня 2019 року) до посвідчення заповіту від 08 травня 2019 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки за своїм психічним станом ОСОБА_4 08 травня 2019 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, про що в категоричній формі встановлено у висновку судово-психіатричної експертизи №1114 Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 30.10.2023 року, складений ОСОБА_4 08 травня 2019 року заповіт на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гришаєвою І.В., необхідно визнати недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права та незгоди із наданою судом оцінкою встановлених фактичних обставин справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.