Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/487/19
Провадження № 2/376/9/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2024 р. Сквирський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Коваленко О.М.,

при секретарі Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

04.03.2019 року до Сквирського районного суду Київської області надійшов вищевказаний позов.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказав, що 30 грудня 2015 року до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити йому 3 000 (три тисячі) американських доларів. Повернути борг відповідач зобов`язався до 01 березня 2016 року.

Погодившись, позивач позичив відповідачу кошти в сумі три тисячі доларів США, що еквівалентно 81 030 грн., згідно курсу Національного банку України станом на 25.02.2019 р. (3000 х 27.01= 81030 грн.).

На підтвердження факту отримання грошей, ОСОБА_2 написав позивачу розписку в присутності свідків ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

При отримані позики, між позивачем та відповідачем було досягнуто угоду про те, що ОСОБА_2 за користування грошовими коштами зобов`язується сплатити 25% річних за фактичний строк користування, що станом на 15.02.2019 р. становить 2342 доларів США, що еквівалентно 63 257 грн.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово, як в усній так і в письмовій формі просив повернути відповідача гроші, але позитивного результату не досяг.

01 березня 2016 року закінчився термін повернення боргу, проте відповідач позичену суму до цього часу ОСОБА_1 не повернув.

Тому позивач ОСОБА_1 на підставі викладеного просить суд:

Стягнути з ОСОБА_2 , на його користь 205 848 грн. (двісті п`ять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. боргу, згідно договору позики, укладеного 30.12.2015р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема:

81030 грн.- основний борг,

63 257грн.-проценти за користування,

29 576 грн.- пеня за несвоєчасне повернення боргу,

31 983 грн.- інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: судовий збір в сумі 2058,48 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від представника позивача адвоката Гривачевської Лариса Миколаївна до суду надійшла заява в якій вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та провести розгляд справи без її участі та участі позивача, а також не проводити фіксацію судового засідання технічними засобами (а.с.142).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся, представник відповідача адвокат Босенко Юрій Григорович в судове засідання також, не з`явився, належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с.91,95,102,106,116,119,121,125,133,136,137) та Довідками про доставку смс - повідомлення (а.с.130,138,139), причини неявки суду не повідомили, 07.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 подав до канцелярії суду відзив, в якому зазначив наступне.

В позовній заяві зазначено, що 30.12.2015 року він ОСОБА_2 отримав від Позивача у борг грошові кошти в сумі 3000 американських доларів, які зобов`язався повернути не пізніше 01 березня 2016 року. Крім того, за користування грошовими коштами він зобов`язався сплатити 25% річних за фактичний строк користування, в разі прострочення повернення грошових коштів - відсотки з розрахунку 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення.

Посилаючись на статті 16, 258, ч.2 ст. 625, 1046, ч. 2 ст. 1047. ч.1 ст. 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, Позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 205 848,00 грн.

Однак, дані твердження є неправдивими, незаконними та не підтверджені належними доказами.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу, позивач посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики - на розписку від 30 грудня 2015 р., але вона не є належними та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, оскільки відповідачем не писалась.

ОСОБА_2 стверджує, що ніякої розписки про отримання в борг у Позивача коштів він не писав, коштів не позичав, оскільки наміру брати кошти в сумі 3000 американських доларів в борг не мав.

Про зміст розписки від 30 грудня 2015 року - тобто про отримання коштів у борг у Позивача ОСОБА_2 дізнався лише отримавши позовну заяву з Сквирського районного суду 26.02.2019 року.

Так, протягом 2012-2018 року на підставі усних домовленостей ОСОБА_2 виконував разом із іншими робітниками ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 ) у Позивача будівельні та ремонтні роботи, за що останній їм платив кошти.

У зв`язку з цим, та враховуючи наявну заборгованість по оплаті роботи, яка підтверджується записом у робочому блокноті 30 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримав від Позивача кошти у сумі 3000 доларів США як оплату за виконану роботу. Для цього відповідач підписав листок формату А-4, на звороті, не читаючи попереднього тексту та всеціло довіряючи Позивачу та знаючи, що отримує платню, що зможуть підтвердити свідки.

Відповідачу відомо на даний час, що текст розписки був написаний ОСОБА_10 що ним не заперечується.

Таким чином, між відповідачем та позивачем існували правовідносини з ремонтно -будівельних послуг.

Для встановлення того факту, що текст розписки виконаний не відповідачем, ОСОБА_2 просив призначити судову почеркознавчу експертизу (а. с. 31 - 33).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст.223,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року до позивача ОСОБА_1 , звернувся ОСОБА_2 з проханням позичити йому 3 000 (три тисячі) американських доларів. Повернути борг відповідач зобов`язався до 01 березня 2016 року.

Погодившись, позивач позичив відповідачу кошти в сумі три тисячі доларів США, що еквівалентно 81 030 грн., згідно курсу Національного банку України станом на 25.02.2019 р. (3000 х 27.01= 81030 грн.).

На підтвердження факту отримання грошей, ОСОБА_2 написав розписку (а. с. 7) в присутності свідків ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

При отримані позики, між позживачем та відповідачем було досягнуто угоду про те, що ОСОБА_2 за користування грошовими коштами зобов`язується сплатити 25% річних за фактичний строк користування, що станом на 15.02.2019 р. становить 2342 доларів США, що еквівалентно 63 257 грн.

ОСОБА_1 неодноразово, як в усній так і в письмовій формі просив повернути відповідача гроші, але позитивного результату не досяг.

01 березня 2016 року закінчився термін повернення боргу, проте відповідач позичену суму до цього часу ОСОБА_1 не повернув.

Згідно з приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).

Отже, двостороннім правочинам притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

21.07.2020 року в судовому засіданні вирішувалося питання, щодо розгляду клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Босенко Ю.Г. повідомив, що вони відмовляються від даного клопотання та визнають, що підпис під текстом розписки виконав відповідач ОСОБА_2 .

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі і досліджені в суді докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки в суді знайшов підтвердження той факт, що відповідач не виконує належним чином зобов`язання за розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець ) передає другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Правовому висновку Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, залежно, від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як передбачено ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

За таких обставин суд визнає недостовірними пояснення в судовому засіданні та у відзиві відповідача ОСОБА_2 про те, що розписка від 30.12.2015 про отримання у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 тисячі доларів США є недійсною, а він лише підписував чистий аркуш паперу, оскільки такі пояснення спростовуються як поясненнями в судовому засіданні самого позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_12 , так і відсутністю доказів звернення відповідача ОСОБА_2 по даному факту із відповідною заявою до правоохоронних органів.

Таким чином, розписка від 30.12.2015 року є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складання позичальником розписки є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики та строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Розписка є реальною, і з даної розписки для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором (розпискою), і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що доказів непідписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики, оформлену розпискою від 30.12.2015 або неотримання позики за цими договорами, відповідач не надав.

Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу боргового документу - розписку відповідача ОСОБА_2 свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань.

Відтак, позовна вимога про стягнення суми боргу за борговою розпискою підлягає до задоволення.

Крім того, до повного та безумовного задоволення підлягає також вимога ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою.

Як зазначалось вище, частиною 1 ст. 1048 ЦК України чітко регламентовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За договором позики від 30.12.2015 встановлено розмір процентів під 25 % за користування позикою, 0,1 % пені за несвоєчасне повернення боргу та інфляційні витрати.

Позивачем проведено розрахунок процентів за договором позики, який відповідає умовам договору позики від 30.12.2015, а тому саме такий розмір підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.

Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18.

Також слід зазначити, що за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За умовами договору від 30.12.2015 ОСОБА_2 у випадку неповернення боргу у строк до 01.03.2016 зобов`язався сплатити пеню в розмірі 0,1 % (процента) від суми боргу за кожен день неповернення коштів.

Позивачем проведено розрахунок пені за договором позики, який відповідає умовам договору позики від 30.12.2015, а тому саме такий розмір пені за період з 01.03.2016 по 25.02.2019 підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене обґрунтування, суд вважає, що позов обґрунтований, базується на законі, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2058,48 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 26.02.2019 року (а.с.1), він також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2,4,12,13,76,81,141,223,247, 258,259,263 265, 351,352,354 ЦПК України, ст. ст. 6,202,203,207,218,526,530,625,626,627,629,1046,1048,1049 ЦК України, Постановою Верховного суду України від 18.09.2013 року, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 суд,

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: на користь ОСОБА_1 205 848 грн. (двісті п`ять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. боргу, згідно договору позики, укладеного 30.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема:

81030 грн. - основний борг,

63 257грн.-проценти за користування,

29 576 грн. - пеня за несвоєчасне повернення боргу,

31 983 грн. - інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: судовий збір в сумі 2058,48 грн.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко