Справа № 209/3930/24
Провадження № 2/209/1179/24
24 грудня 2024 року м. Кам`янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Шендрика К.Л.,
за участі секретаря Драгунцевої С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,
Позивач звернувся до суду з вищезазначеним цивільним позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.
На обґрунтування вимог зазначено, що 23 квітня 1988 року між ним та ОСОБА_3 Баглійським ЗАГС м. Дніпродзержинська було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період із 1988 року й по кінець 1995 року вони проживали разом однією сім`єю в квартирі ОСОБА_5 , але наприкінці 1995 року та на початку 1996 року взаємини між ними почали псуватися, вони постійно сварилися. Він досить часто не ночував вдома та залишався декілька разів ночувати у ОСОБА_6 (яка на той час мала прізвище - ОСОБА_7 ) та навіть декілька разів із останньою зустрічав разом свята. 04 березня 1996 року ОСОБА_2 вигнала його зі своєї квартири і того ж дня, тобто 04 березня 1996 року він пішов жити до своєї знайомої ОСОБА_8 , із якою у нього зав`язалися відносини, вони зрозуміли, що кохають один одного й з того часу між ними досить швидко розвивалися стосунки. Вони почали проживати разом однією сім`єю у однокімнатній квартирі матері ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , яку остання потім отримала у спадок від своєї матері. Наприкінці 1996 року він та ОСОБА_8 прийняли рішення зареєструвати шлюб і розпочали процес офіційного розлучення із колишніми дружиною та чоловіком, але у зв`язку з тим, що жодних відомостей про місцезнаходження ОСОБА_9 , окрім країни проживання ОСОБА_10 , у неї не було, остання намагалася всіма силами розшукати колишнього чоловіка та розірвати шлюб, навіть зверталася до поліції із відповідними заявами, а тому він не квапився із офіційним розірванням шлюбу з ОСОБА_2 . Оскільки він з ОСОБА_8 з 1996 року був пов`язаний спільним побутом, вони спільно проживали однією сім`єю у однокімнатній її квартирі матері та разом виховували її доньку від першого шлюбу - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він почав збирати кошти та планував купити квартиру для спільного проживання з ОСОБА_8 , адже однокімнатна квартира для проживання однією сім`єю у складі трьох чоловік була досить замала. У червні 1997 року йому стало відомо, що по досить привабливій ціні продається трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , це його зацікавило і він розпочав пошук додаткових коштів для купівлі даної квартири. Частину коштів він встиг назбирати, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , а іншу частину він запозичив у своїх близьких друзів і родичів. 10 грудня 1997 року він та ОСОБА_12 , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від ОСОБА_13 , а також на підставі розпорядження виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від імені неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , який був укладений Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи у виконання біржового контракту, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі від 10 грудня 1997 року № 191. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 18 грудня 2009 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ним та ОСОБА_12 , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від ОСОБА_13 , на підставі розпорядження виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від імені неповнолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Крім того, вказаним рішенням від 18 грудня 2009 року було встановлено факт того, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстроване на його ім`я на підставі договору купівлі-продажу № 191 від 10 грудня 1997 року, зареєстрованого Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи. Офіційно їх шлюб з ОСОБА_2 було розірвано 15 лютого 2000 року та на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 17 березня 2024 року було видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . 20 квітня 2001 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_16 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 60, після одруження вона взяла його прізвище - ОСОБА_17 . На початку 2024 року він вирішив здійснити продаж вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 , найшов покупців і приїхав до приватного нотаріуса, з метою укладення та нотаріального посвідчення такого Договору купівлі-продажу, але, під час ознайомлення нотаріуса з правовстановлюючими документами на квартиру, останній повідомив, що для вчинення правочину з продажу квартири йому потрібна письмова згода ОСОБА_2 , адже фактично майно купувалося у шлюбі з нею. Він звернувся до ОСОБА_2 , розповів їй про ситуацію, що склалася, та попросив дати свою нотаріальну згоду, адже фактично квартира купувалася в той час, коли він фактично проживав з ОСОБА_8 , та не мав спільного бюджету та спільного побуту з ОСОБА_2 , на що остання відповіла відмовою. Факт того, що вони з ОСОБА_2 припинили відносини з 1996 року, не мали спільного побуту та бюджету, фактично створили нові родини, з якими і проживали, підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року, що набрало законної сили, тож на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.Тобто рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року встановлено, що він та ОСОБА_2 фактично з 1996 року спільно не проживають, ніякого побуту не ведуть, таким чином дана обставина повністю встановлює факт того, що квартиру АДРЕСА_1 , вони не могли купити за спільні кошти, адже фактично не перебували у шлюбних відносинах, не проживали з 1996 року та не вели жодного побуту разом. Таким чином, не дивлячись на те, що придбання майнових прав та державна реєстрація спірної квартири відбулась в період шлюбу, ця квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошти. Враховуючи презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, він не має змоги на свій розсуд розпоряджатись спірною квартирою, в тому числі здійснити її відчуження без згоди ОСОБА_2 . У разі укладання договору щодо розпорядження квартирою без такої згоди, вона матиме право визнати відповідний договір недійсним.
08 липня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.
Позивач у судовому засідання підтримав позов та пояснив, що 04 березня 1996 року відповідачка вигнала його з дому через хворобу, а саме зібрала його речі та виставила з дому, після того вони разом вже не проживали. Він звернувся до нинішньої дружини ОСОБА_6 і вона пустила його пожити у неї. З того часу вони проживали разом у квартирі по АДРЕСА_2 , яка належала її матері. В грудні 1997 року він купив квартиру за адресою: АДРЕСА_4 і вони разом з ОСОБА_6 переїхали проживати туди. З відповідачкою він офіційно розлучився через суд 15 лютого 2000 року. ОСОБА_6 також була в шлюбі, бо її чоловік три роки перебував у розшуку. Через це він і не поспішав розлучатися з відповідачкою. Квартира по АДРЕСА_4 оформлена на нього, він її купив за свої особисті кошти, які він позичав у сестри ОСОБА_6 ОСОБА_18 , а також отримав від продажу своєї у квартири у гуртожитку, яку йому видали на роботі, по АДРЕСА_5 .
Відповідачка у судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала, про час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що з позивачем вони зійшлися жити 04 березня 1996 року, а до цього були знайомі більше року. Вони проживали по АДРЕСА_2 , як чоловік і жінка, але вони знаходились у шлюбах з іншими особами. Вони з ОСОБА_1 вели спільне господарство, жили однією сім`єю, виховували дітей, а саме її доньку та доньку позивача, яку періодично до них приводила відповідачка. В 1997 році ОСОБА_1 купив квартиру на АДРЕСА_4 , він був покупцем і власником. Частину грошей на квартиру він запозичив у її сестри, а також він продав свою квартиру по АДРЕСА_5 . З 1998 року вони разом з ОСОБА_1 проживали у новій квартирі. З 04 березня 1996 року та до теперішнього часу вони постійно проживають разом з ОСОБА_1 однією сім`єю. До ОСОБА_2 він не повертався. Вони з ОСОБА_1 одружились у 2001 році, одразу після того, як розірвали попередні шлюби.
Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає з 1996 року, між ними дружні відносини, відповідачка їй не знайома. Вона працювала разом з ОСОБА_6 з початку 1996 року в депо. ОСОБА_20 привозив та забирав ОСОБА_21 з роботи, це її чоловік. ОСОБА_22 вони знайомі між собою, стільки ж років ОСОБА_20 та ОСОБА_21 разом. Вони виглядали, як чоловік і жінка, на роботі також казали, що вони чоловік та жінка. Десь у 1996-97 роках вони купили квартиру поруч біля них. Вони сім`єю приходили до ОСОБА_20 з ОСОБА_21 в гості, а ті до них. ОСОБА_20 і ОСОБА_21 проживали разом з 1996 року, їй не було відомо, що ОСОБА_20 одружений, і вона вважала, що вони є чоловіком та жінкою. Їй не відомо за які саме кошти вони купували квартиру.
Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає з 1996 року, між ними дружні відносини, відповідачка їй не знайома. ОСОБА_6 це її сусідка по площадці за адресою: АДРЕСА_6 . Їй відомо, що ОСОБА_21 та ОСОБА_20 зійшлися в 1996 році, вона була свідком цього, бо їх діти дружили. Вони спілкувались, ходили один до одного в гості. Їй не було відомо, що на той час ОСОБА_20 був одружений з іншою жінкою. ОСОБА_21 була одружена з іншим чоловіком, але вона з ним не жила, оскільки той був за кордоном. ОСОБА_21 та ОСОБА_20 почали жити разом, як чоловік та дружина, з 1996 року, вони вели спільне господарство. ОСОБА_20 любить дочку ОСОБА_21 , як свою. Вони разом купляли спільне майно, в тому числі і квартиру в ОСОБА_24 . Це було десь через рік після того, як вони зійшлися. Вони разом робили ремонт у тій квартирі. Квартира оформлена на ОСОБА_20 . Їй не відомо, за які кошти він купив квартиру. З 1996 року ОСОБА_20 постійно проживав з ОСОБА_21 .
Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків:
Судом встановлено, що сторони знаходись у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1988 року, який був розірваний 15 лютого 2000 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року, яким було встановлено, що сторони припинили відносини з 1996 року, не мали спільного побуту та бюджету, фактично створили нові родини, ці обставини підтверджуються копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. (а.с. 33) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 34).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 18 грудня 2009 року (а.с. 41-43) було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , а також встановлено факт того, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить зазначена квартира.

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191, зареєстрованого Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи, що підтверджується листом КП «Кам`янське районне БТІ» ДОР (а.с. 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.03.2021 року у справі № 343/1294/18, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, відповідно до вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду, презумпція спільної сумісної власності подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6- 612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15, постанові від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц.

У постанові від 17.06.2021у справі№ 128/1511/19Верховний Суд вказав, що визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що хоча придбання майнових прав та державна реєстрація спірної квартири відбулась в період шлюбу, позивач довів суду належними, достатніми та допустимими доказами, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була придбана ним у період, коли вони з відповідачкою вже припинили фактичні шлюбні відносини, не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та побуту, тож зазначену квартиру ОСОБА_1 придбав за кошти, які належали йому особисто, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на встановлені факти, суд вважає, що спірна квартира, придбана у період шлюбу сторін, але за кошти, які належали особисто позивачеві, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , тож заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача не стягувати судовий збір з відповідачки.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76, 78, 81, 82, 141, 223, 258-259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) про визнання майна особистою власністю задовольнити у повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Л. Шендрик