КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4264/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року (суддя Скрипник О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виключення житлового приміщення з числа службових,

встановив:

у грудні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила виключити із числа службових житлове приміщення, а саме: двох кімнат, житловою площею 26,80 кв. м (кімнату, житловою площею 18,8кв.м та кімнату, житловою площею 9,7кв.м), що розташовані у квартирі АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що на підставі наказу № 120 від 21 вересня 2009 року, виданого Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району», їй, як помічнику судді Подільського районного суду м. Києва, було надано дозвіл на користування кімнатами у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 26,80кв.м з оплатою за фактичне проживання.

Позивачка посилалася на те, що їй було відмовлено у видачі ордера на зазначені кімнати, проте рішенням Подільського районного суду м. Києва від 5 липня 2010 року за нею було визнано право користування цими двома кімнатами, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачка зазначала, що неодноразово в період з 2009 року і по теперішній час вона зверталася до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу їй ордера на заняття спірних кімнат, однак їй було відмовлено у його видачі, оскільки відповідно до розпорядження № 100 від 15 жовтня 2000 року, виданого Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 , включена до числа службових жилих приміщень державного комунального підприємства по утриманню житла Подільського району.

Також позивачка стверджувала, що при видачі наказу № 120 від 21 вересня 2009 року КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського

району» порушила її права на законність вселення у надане їй житлове приміщення, оскільки КП повинно було звернутися до виконавчого органу Подільської районної державної адміністрації для прийняття рішення про видачу ордеру, однак на даний час КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» ліквідоване, правонаступників не має, що позбавляє її права на отримання законної підстави для вселення.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Позивачка зазначає, що їй було відмовлено у видачі ордера на зайняття жилого приміщення, а саме двох кімнат у комунальній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із з тим, що розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 жовтня 2000 року № 1000, вказана квартира включена до числа службових жилих приміщень державного комунального підприємства по утриманню житла Подільського району, однак на даний час КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» ліквідована, а правонаступників у підприємства немає, тому вона позбавлена можливості отримати ордер на зайняття жилого приміщення у передбачений законом спосіб.

Також позивачка зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що прийняте Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією рішення, щодо підстав для відмови у зміні статусу житлового приміщення, не узгоджується з нормами чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки нормами ЖК УРСР та постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 не передбачено обов`язкового перебування особи на обліку для поліпшення житлових умов при вирішенні питання про виключення житлового приміщення зі складу службових квартир. Крім того позивачка зазначає, що чинним законодавством не передбачено подання разом із клопотанням про виключення жилого приміщення з числа службових будь-яких додаткових документів, а відтак відповідач повинен був вирішити питання щодо виключення зазначеної квартири з числа службових.

Позивачка вважає, що відповідачем були порушені її житлові права, а вона у свою чергу, не має ефективного способу захисту свого порушеного права, ніж той, що викладений у даній позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Зарицька А.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією ордер на зайняття службового приміщення позивачці не видавався, у той же час виключення жилого приміщення з числа службових можливе лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, до числа службових приміщень якого віднесено спірне житлове приміщення.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу просять залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що ордер на право зайняття спірного службового приміщення позивачці не видавався, у той час як наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 21 вересня 2009 року № 120, позивачці, як помічнику судді Подільського районного суду міста Києва, дозволено лише тимчасово користуватися спірним жилим приміщення із сплатою за фактичне

користування кімнатами, тому вона немає права пред`являти вимоги про виключення житлового приміщення із числі службових.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (с.с.173-175), в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, клопотання про його перенесення не подали, тому підставі частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів провела розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення третіх осіб та адвоката Кметик-Власенко О.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації міста Києва від 15 жовтня 1998 року № 1000 квартиру АДРЕСА_1 було включено до числа службових Державного комунального підприємства по утриманню житла в Подільському районі.

На підставі звернення голови Подільського районного суду м. Києва про надання дозволу на тимчасове користування кімнатами у комунальній квартирі АДРЕСА_1 помічнику судді Топоровській О.В. наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 21 вересня 2009 року № 120 було надано такий дозвіл.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2010 року визнано за ОСОБА_1 право користування двома кімнатами житловою площею 26,80кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову.

01 листопада 2016 року позивачка звернулась до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням видати ордер на дві кімнати у вказаній комунальній квартирі.

Листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106-106/ОП/Т-808-3074 від 03 листопада 2016 року позивачці відмовлено у видачі ордеру.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання видати ордер на жиле приміщення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, про виселення без надання іншого жилого приміщення

У відповідь на звернення позивачки Подільська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 13 квітня 2021 року № 106-106/Т-205-707 відмовила у виключенні із числа службових жилих приміщень квартири АДРЕСА_1 , оскільки ця квартира є службовою житловою площею та використовується за призначенням, а на дві кімнати у цій комунальній квартирі був виданий службовий ордер працівнику комунального підприємства ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише за рішенням виконавчого комітету відповідної ради при наявності клопотання адміністрації підприємства, до числа службових якого входить вказане житлове приміщення. До того ж суд прийняв до уваги, що на кімнати у комунальній квартирі вже видано ордер про зайняття житлового приміщення іншій особі.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,

колегія суддів зазначає про наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

У цій справі судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 була віднесена до числа службових Комунального підприємства по утриманню житла в Подільському районі ще 15 жовтня 1998 року.

Позивачка, як помічник судді, у 2009 році отримала дозвіл на тимчасове користування кімнатами у вказаній квартирі без отримання ордеру на вселення в житлове приміщення.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас згідно зі статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до частини другої статті 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК України).

Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі - Положення).

Згідно з пунктом 2 Положення службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця).

Відповідно до пункту 6 Положення жиле приміщення виключається з числа

службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України).

У постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 463/10786/20 Верховний Суд сформулював висновок про те, що аби житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. Виключення жилого приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відтак суд касаційної інстанції виснував, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове.

У справі, що переглядається, встановивши, що позивачка не вселялася в службове житлове приміщення як працівник комунального підприємства на підставі ордеру, а отримала кімнати в тимчасове користування як працівник суду, та з клопотанням про виключення спірного житлового приміщення із числа службових підприємство, до відання якого належить відповідний житловий фонд, не зверталось, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Про відсутність підстав для виключення спірного житлового приміщення з числа службових, як обґрунтовано врахував місцевий суд, свідчить і те, що на дві кімнати в спірній квартирі видано ордер на зайняття житлового приміщення іншій особі, а саме працівнику комунального підприємства - ОСОБА_2 , тобто комунальна квартира продовжує використовуватися як службове житло для працівників комунального підприємства.

Доводи апеляційної скарги про те, що в 2009 році їй безпідставно не видали ордер на зайняття житлового приміщення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обставини законності вселення позивачки до спірного житла та бездіяльності місцевої влади щодо видачі їй відповідного ордера не входять до предмета доказування в цій справі, у зв`язку з чим не підлягають доведенню сторонами та встановленню судом.

Згадані обставини досліджувалися судами в межах інших справ, за результатами розгляду яких у задоволенні вимог ОСОБА_1 про видачу ордера було відмовлено.

Посилання позивачки на наявність в неї правомірних очікувань в розумінні статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, колегія суддів вважає

необґрунтованими, оскільки такі очікування повинні мати конкретний характер, ґрунтуватися не просто на надії, а на нормі права чи правовому акті.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (стаття 8 Конвенції).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Натомість ні стаття 125 ЖК України, що визначає перелік осіб, яких не може бути виселено зі службових жилих приміщень без надання іншого житла, ані стаття 47 Конституції України, не давали підстав позивачці для правомірних очікувань задоволення заявленого у даній справі позову про виключення квартири з числа службових.

Колегія суддів повторно зазначає, що в цій справі не оцінюються передумови вселення позивачки в спірну квартиру та законність дій органів державної влади чи місцевого самоврядування у процесі надання їй дозволу на проживання в комунальній квартирі, а лише перевіряється наявність підстав для виключення такої квартири з числа службових, що могло б бути передумовою для її подальшої приватизації.

Відповідно до положення частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації.

При вселенні у спірну квартиру позивачка була обізнана про її статус як службового житла, а також про тимчасовий характер свого проживання в ньому.

З урахуванням викладеного доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо її права на мирне володіння своїм майном колегія суддів відхиляє, оскільки спірне житлове приміщення не є майном позивачки у розумінні вказаної статті, а перспективи його приватизації вона усвідомлювала ще в 2009 році з урахуванням нормативно-правового регулювання користування службовим житловим фондом.

Колегія суддів вважає, що спірна комунальна квартира може розцінюватися як житло позивачки в розумінні статті 8 Конвенції, однак конвенційним правом, яке підлягає захисту на підставі вказаної статті, є повага до житла особи.

У цій справі встановлено, що в судовому порядку у виселенні ОСОБА_1 з квартири відмовлено, у зв`язку з чим відмова в задоволенні її вимог щодо виключення квартири з числа службових, яка мала відповідний статус як на момент вселення позивачки, так і на сьогодні, не може свідчити про порушення гарантованого статтею 8 Конвенції права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук