Дата документу 13.11.2024
Справа № 334/9693/21
Провадження № 2/334/61/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року Ленінський районним суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого судді Ісакова Д.О.,

за участі секретаря судового засідання - Прийменко А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Плєскачова Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксани Миколаївни, треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору іпотеки, виключення записів про заборону відчуження на нерухоме майна та зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксани Миколаївни, треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору іпотеки, виключення записів про заборону відчуження на нерухоме майна та зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.11.2021 на сайті ДП «СЕТАМ» в розділі «Список лотів» позивачці стало відомо, що ДП «СЕТАМ» проводить аукціон із реалізації житлового будинку, загальною площею 195,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Номер лоту: 500318. Початкова ціна: 1200719,00 гривень.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №175 від 27.01.2006, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Згідно з відомостями, розміщеними в Автоматизованій системі виконавчого провадження, примусова реалізація вказаного житлового будинку здійснюється в межах виконавчого провадження №65365441, яке знаходиться в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. Сторонами виконавчого провадження є: стягувач - AT «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління AT «Ощадбанк»), боржник - ОСОБА_3 .

Крім того, із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що житловий будинок також є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №177 від 27.01.2006, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. Сторонами договору є: іпотекодержатель - ВАТ «Державний ощадний банк України», іпотекодавець - ОСОБА_3 .

З 1991 року і по теперішній час, позивачка перебуває в фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 , вони проживають разом, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. У них є двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Житловий будинок АДРЕСА_1 , є місцем їх постійного проживання.

27.01.2006 ОСОБА_3 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №175. Згідно з п. 2.1 договору купівлю-продаж здійснено за 358550,00 гривень.

Отже, враховуючи те, що на час укладання ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірного будинку вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, спірний будинок є об`єктом їх спільної сумісної власності і їх частки у праві власності є рівними.

Позивачка вважає, що у відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 розпорядився належною позивачці часткою в праві власності на спірний будинок, уклавши договір іпотеки, позивачка вважає, що її права на вказаний об`єкт нерухомості можуть бути захищені шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку.

Таким чином, передача в іпотеку житлового будинку АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та позивачки, була можлива лише у разі наявності її нотаріально засвідченої згоди. Проте, згоди на передачу будинку в іпотеку позивачка не надавала.

Оскільки в даному випадку договір іпотеки №177 від 27.01.2006, укладений між іпотекодержателем - ВАТ «Державний ощадний банк України» та іпотекодавцем - ОСОБА_3 , укладений без нотаріально посвідченої згоди позивачки, як співвласника предмета іпотеки, то договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Визнання недійсним спірного договору іпотеки тягне за собою відсутність правових підстав внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про заборону на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 2826377, та внесення відомостей до Державного реєстру іпотек відомостей про об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 2826386.

Крім того, позивачці стало відомо, що 06.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. в межах виконавчого провадження ВП №65365441 було винесено постанову про опис та арешт майна, згідно з якою було описано та накладено арешт на спірний будинок.

Позивачка не є боржником в будь-якому виконавчому провадженні, спірний будинок є об`єктом їх із ОСОБА_3 спільною сумісною власності, а тому вважає, що у разі задоволення позовних вимог про визнання права власності за нею на частину спірного будинку, з будинку має бути знятий арешт.

Позивачкою вжиті заходи забезпечення позову до подання позовної заяви до суду.

З урахуванням викладеного, просить суд:

встановити факт спільного проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по теперішній час;

визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір іпотеки №177 від 27.01.2006, укладений між іпотекодержателем - ВАТ «Державний ощадний банк України» та іпотекодавцем - ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.;

зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксану Миколаївну виключити записи про обтяження, внесені 30.01.2006, з Державного реєстру іпотек за №2826386 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №2826377;

зняти арешт з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою від 06.09.2021 приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. про опис та арешт майна в межах виконавчого провадження ВП №65365441.

14.02.2022 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 1991 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у фактичних шлюбних відносинах, та мають спільних дітей. Протягом всього часу вони разом ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, разом утримували та виховували дітей до їхнього повноліття.

27.01.2006 за договором купівлі-продажу, за спільні кошти, які вони накопичували разом з ОСОБА_2 кілька років, придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем за договором виступив він, але визнає, що цей будинок вони придбали в спільну сумісну власність.

27.01.2006 між ОСОБА_3 та AT «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір №401-Ф. Вказаний договір був укладений ним без відома ОСОБА_2 , отримані за кредитним договором кошти були витрачені ним на власні потреби.

Необхідною умовою надання кредиту було його забезпечення шляхом передання нерухомості в іпотеку. Саме тому 27.01.2006 між ОСОБА_3 та AT «Державний ощадний банк України» був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за №177. Предметом іпотеки став спірний будинок. При укладанні договору іпотеки він не повідомив нотаріуса про те, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах. ОСОБА_2 він також не повідомив про те, що уклав договір іпотеки.

Про наявність договору іпотеки ОСОБА_2 дізналася лише в листопаді 2021, коли він повідомив їй про те, що будинок виставлено на аукціон ДП «СЕТАМ».

Враховуючи наведене, визнає викладені ОСОБА_2 в позовній заяві обставини та позовні вимоги і не заперечує проти задоволення позову.

14.02.2022 від представника АТ «Ощадбанк» - Іванісова В.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві.

14.02.2022 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. надійшли пояснення на позовну заяву.

17.02.2024 від приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову.

15.03.2023 від представника відповідача АТ «Ощадбанк» - Іванісова В.С. надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких зазначено, що

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2021 у справі №334/9179/21, провадження №2-з/334/53/21, задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову. Зупинено продаж (реалізацію) шляхом проведення електронних торгів арештованого майна: житлового будинку, загальною площею 195,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснюється Державним підприємством «СЕТАМ», реєстраційний номер лота - 500318, власник - ОСОБА_3 .

Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Слєсарь О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова З.А. просили провести розгляд справи без їх участі, про що подали відповідні заяви.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вислухавши покази свідків, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, встановив такі фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 81-83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦК України, при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 27.01.2006 між AT «Державний ощадний банк України» в особі філії та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 401-Ф.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 50000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти та повернути кредит, та сплатити відсотки у розмірі 12,5% річних.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, кредит надається на 180 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 26.01.2021 року на придбання житлового будинку.

Відповідно договору купівлі-продажу від 27.01.2006 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за №175, позичальник ОСОБА_3 придбав житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №401-Ф від 27.01.2006, 27.01.2006 між AT «Державний ощадний банк України» в особі філії та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №lZ-401-Ф. Предметом іпотеки є житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо недійсності вищевказаного договору іпотеки суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення.

Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета х іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з Відповідача-1 кредитної заборгованості та впливає на можливість Банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

За змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв`язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6- 1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16.

Майно придбане за грошові кошти, надані банком у кредит чоловіку позивача згідно п.1.2. кредитного договору умовою належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором, тобто одночасної передачі цього майна в іпотеку цій же кредитній установі.

У досліджуваній правовій ситуації момент набуття майна настав у той же самий проміжок часу, що і з розпорядження ним шляхом передання в іпотеку банку.

Придбання майна відбулося не за рахунок особистих коштів позичальника або спільних коштів позичальника та його подружжя, а за рахунок коштів, наданих банком в кредит.

Інших доводів позивачем не наведено й не обгрунтовано.

Доказів існування інших джерел для набуття цього майна позивач суду не надала.

Згідно частини першої статті 60 СК України, майно належите дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, якщо воно ними спільно набуте, тобто для виникнення режиму спільності майна необхідною умовою є те, що майно має бути ними спільно нажитим.

Крім того, необхідно зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті такого майна. Тобто режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за таке майно було набуте (джерело набуття).

У ситуації, коли виникненню права власності на річ передує виникнення боргове зобов`язання одного з подружжя, застосуванню підлягає правило частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким обов`язки одного з подружжя стають спільними для другою подружжя лише в разі, якщо такий договір укладений в інтересах сім`ї. Тобто подальша поведінка подружжя або дійсна мета виникнення зобов`язання, досягнення якої спрямоване на задоволення інтересів сім`ї, могли бути достатніми підставами вважати, що такі боргом зобов`язання є спільними для обох з подружжя.

Банк, надавши необхідні грошові кошти для придбання житлового будинку у борг, не мав достатніх причин для висновку, що цю річ придбано за рахунок спільних коштів подружжя та що вона є спільно нажитою ними та, відповідно, є їх спільною річчю.

Таким чином, передання спірного нерухомого майна в іпотеку банку має розглядатися не як розпорядження спільним майном подружжя, для якого є обов`язковою згода іншого з подружжя, а як обов`язкова умова надання грошових коштів банком позичальнику у кредит. Не передання позичальником придбаного за рахунок кредиту майна в іпотеку банку не створило б для нього умов отримання усієї суми кредиту у зв`язку істотним порушенням умов та порядку кредитного договору.

Відповідно до пунктом 1.4 кредитного договору кредит надається позичальнику на умовах, визначених даним договором після виконання ним умов передбачених п.п. 1.4.1. цього договору, серед іншого належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором.

Відповідач ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір іпотеки, зазначив, що на момент його підписання предмет іпотеки досі нікому не проданий, не подарований, не обтяжений, не підлягає вилученню і вільний від зобов`язань, крім тих що передбачені цим договором, не знаходиться у спільній частковій власності, податковій заставі, не є часткою, паєм (пункт 5.1. договору іпотеки).

При укладенні договору іпотеки іпотекодавець у заяві засвідчив, що на момент укладення договору іпотеки в шлюбі не перебуває, домоволодіння та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які передаються в іпотеку є його особистою приватною власністю.

Згідно п. 7.4. кредитного договору при зміні місця проживання, місця роботи, прізвища або імені, свого сімейного стану та інших обставин, здатних вплинути на виконання зобов`язань по даному договору повідомити банк в тридцяти денний строк з моменту виникнення цих обставин.

На час укладення договору іпотеки 27.01.2006, банк не знав і не міг знати, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Помилання позивача на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду переглядала справу за позовом про визнання недійсним договору іпотеки, предметом якого є майно, набуте у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, правовідносини справи № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) є відмінними від обставин справи, яка розглядається.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Позивачка ОСОБА_2 вказує, що з 1991 перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 , спірне майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбано сторонами в період цивільного шлюбу, тобто це нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та її цивільного чоловіка.

Однак, на нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , звернуто стягнення у зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язання за кредитним договором.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-72цс19).

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61- 15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, керуючись, зокрема, положеннями пункту 6 частини першої статті З ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вказана правова позиція знайшла свій розвиток, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2018 року у справі N 654/1528/17 (провадження N 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі N 317/3272/16-ц (провадження N 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі N 726/831/15-ц (провадження N 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі N 753/15957/18 (провадження N 61-11376св19), від ЗО листопада 2022 року у справі N 135/1682/16-ц (провадження N 61-7702св22).

Позивач, звернувшись до суду із цим позовом у період здійснення приватним виконавцем виконавчих дій на виконання судового рішення про стягнення боргу з її цивільного чоловіка, просив визнати право власності на майно, на яке виконавцем накладено арешт, що може свідчити про вчинення таких дій з метою ускладнення або унеможливлення реалізації нерухомого майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення.

Вказані обставини свідчать про недобросовісність дій позивача з приводу визнання права на частку спільного майна подружжя. За обставин цієї справи принцип обов`язковості до виконання остаточного судового рішення переважає інтереси позивача.

Аналогічного висновку у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року у справі N 607/3269/21 (провадження N 61- 19506св21).

Частиною першою статті першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Стосовно вимоги про зняття арешту, накладеного на спірне нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. від 06.09.2021 року, суд зазначає, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності тощо.

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Норма частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання права власності на частку нерухомого майна та зняття арешту з майна) не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу.

На момент отримання кредитних коштів від банку позивачка і ОСОБА_3 перебували у цивільному шлюбі, грошові кошти отримані в інтересах сім`ї на придбання нерухомого майна, таким чином, зняття арешту з майна, арештованого через невиконання спільних боргів подружжя, може порушити права стягувачів у виконавчому провадженні, де ОСОБА_3 є боржником.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосовувати для забезпечення примусового реального виконання виконавчого документа.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів та виконувалися (BRUMARESCU v. ROMANIA, N 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, N 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

З огляду на відсутність добровільного виконання судового рішення ОСОБА_3 , у застосуванні арешту майна боржника станом на даний час існує об`єктивна необхідність.

В ході розгляду справи також встановлено, що з 1991 року і по теперішній час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у фактичних шлюбних відносинах, мешкають разом, мають двох дітей: ОСОБА_4 , 1995 року народження та ОСОБА_4 , 2001 року народження. Житловий будинок АДРЕСА_1 є місцем їхнього проживання.

Зазначене вище також підтверджується показами свідків допитаними у судовому засіданні.

Разом з тим, позивачка не довела, що подружжя не несе відповідальності за спільним зобов`язанням усім своїм майном, тому арешт нерухомого майна для виконання спільних боргів подружжя є законним.

Оспорення позивачем законності арешту спірного майна є намаганням вивести арештоване майно з-під процедури його примусової реалізації, що суперечить принципу добросовісності.

Щодо строків позовної давності суд зазначає, що у відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Позивач довідалася про порушення свого права ще у 2006, однак звернулася до суду за захистом «порушеного права» лише у грудні 2021.

Позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності, поважних причин пропуску строку суду позивач не зазначив.

Таким чином суд вважає, що встановлений законодавством трирічний строк, в межах якого особа може звернутися за захистом порушеного права, а саме про визнання недійсним договору іпотеки, виключення записів про заборону відчуження на нерухоме майно та зняття арешту з нерухомого майна сплив у 2009.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1991 року і по теперішній час.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями: 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксани Миколаївни, треті особи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору іпотеки, виключення записів про заборону відчуження на нерухоме майна та зняття арешту з нерухомого майна - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1991 року і по теперішній час.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», , адреса: м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 48.

Відповідач: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксана Миколаївна, адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Державне підприємство «Сетам», , м. Київ, вулиця Стрілецька, 4-6.

Треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Шавлукова Заіра Арсенівна, адреса: м. Запоріжжя, вулиця Лермонтова, буд. 6, офіс 109.

Суддя Ісаков Д.О.