Дата документу 30.10.2024 Справа № 333/211/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/211/18 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1766/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Валька Віталія Сергійовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року представник ПАТ «УКРСОЦБАНК» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту №318-07П46-К (далі кредитний договір).

Відповідно до умов кредитного договору відповідачка зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

У порушення вимог закону та умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 13.12.1017 року має заборгованість за кредитом 8 888,64 грн., за відсотками 182 263,98 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом 181,25 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 5,33 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

14.06.2010 року було змінено найменування банку з Акціонерно-комерційний банк «УКРСОЦБАНК» на Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК».

Посилаючись на вказані обставини, представник ПАТ «УКРСОЦБАНК» просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №318-07П46-К в розмірі 191 339,80 грн. та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року позов Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором №318-07П46-К від 04.12.2007 року в розмірі 191 339 грн. 80 коп., з яких: 8 888 грн. 64 коп. сума кредиту, 182 263 грн. 98 коп. відсотки, 181 грн. 85 коп. інфляційні витрати за кредитом, 5 грн. 33 коп. інфляційні витрати за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 2 870 грн. 10 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Валько В.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів, які би підтверджували факт подання відповідачкою заяви на одержання готівки та факт видачі їй (отримання нею) готівкових грошей у сумі 282 800,00 грн.

Крім того, щодо договору про внесення змін зазначає, що позивачем додано Договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 318-07П46-Квід 30.09.2013 року (далі Договір про внесення змін), із тексту якого вбачається, що нібито « ОСОБА_2 як Позичальник уклала цей Договір про внесення змін, надалі за текстом - «Договір про внесення змін № 1» від 30.09.2013 року до Договору кредиту № 318-08Ж08-К від «14» березня 2008 р.». Наразі не є зрозумілим про які договори кредиту йдеться і який саме договір змінюється через укладання Договору про внесення змін №1 від 30.09.13. Договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 318-07П46-К від 30.09.2013 року викладений на бланку іншої банківської установи «UniCreditBank», а в його тексті міститься посилання на укладення договору про внесення змін до іншого договору кредиту № 318-08Ж08-К від «14» березня 2008 р., який Відповідачкою також не укладався та копію якого Позивачем не додано до позовної заяви.

Також не зрозумілим є предмет Договору про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 318-07П46-К від 30.09.2013 року, де вказано: «У зв`язку з переходом Кредитора на нове програмне обслуговування в ІБС «FlexCube», Сторони дійшли згоди Договір кредиту викласти в новій редакції:», де у п. 1.1 зазначено про надання Кредитором Позичальнику грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 223 683.62 (двісті двадцять три тисячі шістсот вісімдесят три гривні 62 копійки) гривень зі сплатою 21,00 (двадцять одна цілих нуль сотих) процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку № 1 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною, надалі за текстом «Кредит» на умовах визначених цим Договором.».

Вказує, що ніякого додатку до Договору про внесення змін Позивачем не надано.

Але у п.1.1.1 вказано: «Погашення кредиту буде здійснюватися в наступному порядку до 23 числа (включно) кожного місяця, починаючи з травня 2011 року (тобто ще до укладання Договору про внесення змін) та з кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до «03» грудня 2022 року (включно), на умовах, визначених цим Договором.».

Даний договір про внесення змін не можна назвати документом, що передбачає нову редакцію кредитного договору, адже він фактично містить нові кредитні зобов`язання, про що свідчить інша сума кредиту у розмірі 223683.62 грн., далі усі сторінки містять посилання не на договір змін, а на договір кредиту № 318-07П46-К від 30.09.2013 року, також на 13 сторінці викладені тарифи «UniCreditBank».

Окрім того, текст Договору про внесення змін № 1 передбачає порядок надання кредиту: «2.1. Надання кредиту на цілі, визначені п. 1.2. цього Договору, проводиться шляхом видачі Позичальнику готівкових грошей.

2.2. Моментом (днем) надання Кредиту вважається день списання з позичкового рахунку Позичальника коштів в сумі Кредиту згідно данного Договору.».

Проте, надалі виходячи зі змісту п. 2.2 Договору про внесення змін № 2 до Договору кредиту № 318-07П46-К від 04.12.2007 від 30.09.2013 року йдеться про «погашення Кредиту в сумі 212000,00 (двісті дванадцять тисяч) гривень 00 копійок (зазначається 81% основного боргу по Кредиту) здійснюється Позичальником не пізніше «30» вересня 2013 року.».

Тобто, відповідачка мала б погасити кредит у сумі 212 000,00 в той же день коли й нібито нею було підписано Договору про внесення змін № 2.

Відтак, незрозуміло яка саме дата вважається кінцевим терміном повернення кредитних коштів 03.12.2022 чи 30.09.2013.

З цих підстав вважає, що наявність додатків до позовної заяви у вигляді Договору про внесення змін, не доводить позовних вимог.

Посилається на те, що наданий позивачем розрахунок вимог банку у зв`язку із неповерненням ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитним договором № 318-07П46-К від 04.12.2007 року не є випискою за картковими рахунками позичальника, тому не підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, заборгованість по кредиту.

Зауважує, що до позовної заяви позивачем додано низку копій документів, якими сторона позивача намагається довести свої позовні вимоги. Однак, факт участі відповідачки у підписанні договорів, доданих до позовної заяви, нею заперечується.

Повідомляє, що 10.07.13 відносно чоловіка відповідачки, ОСОБА_3 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено вирок за ч. 1, 2 ст. 355 КК України примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене повторно.

Останній звинувачувався в тому, що він 21.07.08 примусив ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виступити іпотекодержателями у договорі іпотеки з банком «Ерсте Банк» на загальну суму 48000 доларів США, з погрозою застосування насильства.

Через такі обставини, відповідачка вважає, що і підставами для подання позовної заяви є протиправні дії її колишнього чоловіка, адже, подібних випадків в їхньому подружньому житті виникало чимало.

Сторона відповідачки наполягала на тому, що, оскільки жодних доказів отримання відповідачкою грошових коштів за кредитним договором не надано, а сама відповідачка заперечує отримання коштів, то кредитний договір 318-07П46-К від 04.12.2007 є неукладеним на підставі норм ст. 1046 ЦК України, відповідно цей правочин є нікчемним в силу закону і в силу норм ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Саме тому сторона відповідача не подавала зустрічних позовів та не заявляла клопотань про проведення експертиз підпису на документах, доданих до позову, адже це є обов`язок сторони позивача.

Вважає, що стороною позивача також не було доведено часткової сплати за кредитним договором грошових коштів відповідачкою.

Від представника Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» - Ременюк Т.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Також, від представника Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» - Ременюк Т.О. на адресу апеляційного суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі.

Інші учасники справи, будучи належним чином відповідно до вимог процесуального законодавства повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, оскільки відповідачем було допущено порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №318-07П46-К.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 282 800 грн., зі сплатою 13,50 процентів річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 03.12.2022 року.

Згідно п. 2.4. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти розраховуються з розрахунку факт/360.

04.12.2007 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є майновими поручителями ОСОБА_2 за кредитним договором №318-07П46-К, та Акціонерно-комерційним банком «УКРСОЦБАНК» було укладено іпотечний договір №318-07П46-І, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30.09.2013 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та Акціонерно-комерційним банком «УКРСОЦБАНК» було укладено додатковий договір до іпотечного договору №318-07П46-І, відповідно до якого вказаний іпотечний договір розірвано.

30.09.2013 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_7 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору кредиту №318-07П46-К.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 223 683,62 грн., зі сплатою 21,00 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначених в додатку №1 до цього договору. Детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено в додатку №4. Комісії за цим договором сплачуються позичальником в розмірах та в строки/терміни, що визначені в додатку №1.

Як вбачається з п. 1.1.1. договору про внесення змін №1 кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту 03.12.2022 року.

Згідно п. 2.4. вказаного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно на суму фактичної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, де факт фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 умовна кількість днів у році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.7.1 зазначеного договору, про намір змінити розмір процентів та/або комісії кредитор зобов`язаний повідомити позичальнику не пізніше, ніж за 10 календарних днів до дати початку його введення, а також надати позичальнику для укладання проекти двох примірників відповідної додаткової угоди (договору про внесення змін) до цього договору.

В п. 2.7.2 договору про внесення змін №1 зазначено, що цей договір вважається зміненим в частині розмірів процентів та/або комісій після підписання позичальником та кредитором і скріплення його печаткою відповідної додаткової угоди (договору). Зазначені зміни вводяться в дію з дати, вказаної у відповідній додатковій угоді (договорі).

Згідно п. 4.1. вказаного договору, у разі допущення Позичальником прострочення строків сплати процентів в порядку та в розмірі, визначеному п.п. 2.4., 2.7., 2.9. цього договору, комісій, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.1.1., 3.2.3., 3.3.14. цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Як вбачається з п. 4.1.1. зазначеного договору, нарахування неустойки (пені) здійснюється щоденно за методом «факт/360» за період з дня виникнення простроченої заборгованості за Кредитом та/або нарахованими процентами по день, що передує дню сплати зазначеної заборгованості, але не більше одного року з моменту виникнення цієї заборгованості

Відповідно до п. 4.2. договору про внесення змін № 1, у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2.-3.3.4, 3.3.7, 3.3.8. 3.3.10,, 3.3.11,.3.3,12 3,3.14. - 3.3.17.(3.3.18.) цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) процента від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.

Згідно п. 4.2.1 вказаного договору, у разі порушення позичальником вимог п. п 3.3.5, 3.3.9, 3.3.13. цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 (один) процент від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок

В той же день, 30.09.2013 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_7 було укладено договір про внесення змін № 2 до договору кредиту №318-07П46-К, відповідно до якого встановлено новий кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом, а саме: 29.09.2018 року (п. 2.1.).

П. 2.2. вказаного договору встановлено ставку за користування кредитом в розмірі 0,1% річних протягом 60-місячного строку з дати підписання цього договору.

Відповідно до п. 2.3 договору про внесення змін № 2, погашення залишку заборгованості позичальника за кредитом у сумі 48 431,64 грн. здійснюється відповідно до графіку, викладеного у додатку №1.

Згідно п. 2.4.1. вказаного договору сплата відстрочених до сплати процентів за користування кредитом, що нараховані станом на 30.09.2013 року, в загальній сумі 182 263,22 грн. здійснюється позичальником не пізніше 29.09.2018 року.

20.12.2017 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» направило ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень №352-318-07П46-К, в якій зазначено, що у останньої станом на 13.12.2017 року заборгованість в розмірі 191 717,94 грн. та попереджено, що у разі невиконання викладеної вимоги, банк звернеться до суду за захистом охоронюваних прав кредитора.

Згідно даних свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.08.2016 року, ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 19.08.2016 року, після чого останній присвоєно прізвище ОСОБА_9 .

10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» і єдиним акціонером АТ «УКРСОЦБАНК» затверджено рішення про реорганізацію АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК».

Відповідно до рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «УКРСОЦБАНК» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав і обов`язків АТ «УКРСОЦБАНК», які зазначені в передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з 15.10.2019 року.

Таким чином, до АТ «АЛЬФА-БАНК» перейшли усі права і обов`язки АТ «УКРСОЦБАНК», у тому числі і право вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №318-07П46-К від 04.12.2007 року.

30.01.2022 року Акціонерним товариством «Альфа-банк» було змінено найменування на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», що підтверджується витягом з державного реєстру банків від 02.12.2022 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» як на підставу своїх порушених прав послалося на те, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору кредиту утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «СЕНС БАНК».

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не укладала кредитний договір №318-07П46-К від 14.12.2007 року та відповідно договори про внесення змін до нього, не знайшли свого підтвердження.

В якості підтвердження вказаних доводів представником відповідача було надано копію вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013 року відносно ОСОБА_3 .

Відповідно до вказаного вироку суду, 21.07.2008 року ОСОБА_3 примусив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виступити іпотекодержателями у договорі іпотеки з банком «Ересте Банк» на загальну суму 48 000 доларів США, з погрозою застосування насильства.

Колегія погоджується з висновком суду, що вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013 року не містить відомостей, які б підтверджували чи спростовували будь-які обставини, що підлягають доказуванню у даній справі.

Зі вказаному вироку не вбачається, що ОСОБА_3 примушував відповідачку до підписання кредитного договору №318-07П46-К від 04.12.2007 року.

Будь-які інші докази, які б підтверджували зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні.

Правильними є і висновки суду, що сторона відповідача правомірність договору кредиту №318-07П46-К від 04.12.2007 року, договору про внесення змін №1 та договору про внесення змін №2 до вказаного кредитного договору на вищевикладених умовах у цій справі не спростовувала, як не спростувала і факту підписання нею кредитного договору.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник зазначав, що судом першої інстанції не було встановлено на підставі належних та допустимих доказів наявність беззаперечної заборгованості за спірним кредитом.

Однак такі доводи не є обґрунтованим та зводяться до переоцінки доказів з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом Банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, копії кредитного договору та договору про внесення змін №1, договору про внесення змін №2 до вказаного кредитного договору, які підписані позичальником.

Судом було встановлено, що матеріали справи не містять доказів на спростування зазначеного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції було належним чином оцінено розрахунок заборгованості в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що наданий Банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

На підтверджували факту одержання відповідачкою готівкових грошей у сумі 282 800,00 гривень позивачем був наданий архівний касовий документ щодо видачі в готівковій формі довгострокового кредиту згідно з договором кредиту №318-07П46-К від 04.12.2007 року .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Відповідачка довгий час здійснювала користування кредитними коштами, внесла кошти на погашення заборгованості за період з 04.12.2007 року по 12.12.2017 року в загальному розмірі 405 184,28 грн. Отже, вважати неукладеним кредитний договір не можна.

Доводи апеляційної скарги щодо договорів про внесення змін, розмірковування заявника що наявність додатків до позовної заяви у вигляді Договору про внесення змін не доводить позовних вимог, адже по суті, це є новим договором про надання кредиту, - правильність висновків суду по суті спору щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Валька Віталія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2024 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков