КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 752/6127/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7513/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Олександра Віталійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року (суддя Колдіна Д.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення заборгованості,

встановив:

у березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив спонукати відповідача виконати зобов`язання за мировою угодою, укладеною між ними 1 червня 2016 року та затвердженою ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року у справі № 752/10226/15-ц, та стягнути з відповідача борг у розмірі 6 640 991,20грн, а також судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 24 травня 2014 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 325 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. 20 квітня 2015 року він надіслав відповідачу лист-вимогу з проханням повернути борг протягом 30 днів, однак жодної відповіді не отримав, тому у червні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року з відповідача на його користь стягнуто грошові кошти у розмірі 6 963 687,04грн, з яких: 6 833 935,87грн - сума основного боргу, 117 955,61грн - проценти в розмірі облікової ставки НБУ, нараховані на суму основного боргу. На виконання зазначеного рішення Голосіївським районним судом міста Києва 6 квітня 2016 року був виданий виконавчий лист, який він пред`явив до Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві з метою примусового стягнення заборгованості. В процесі виконання вказаного рішення суду сторони дійшли згоди про врегулювання виконавчого провадження мирним шляхом та уклали мирову угоду від 1 червня 2016 року у рамках зазначеного виконавчого провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року суд задовольнив заяву державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві про визнання зазначеної мирової угоди.

Позивач стверджував, що після затвердження мирової угоди відповідачем було здійснено платежі в наступних розмірах: 255 000грн, що підтверджується розпискою від 7

вересня 2016 року; 255 000грн, що підтверджується розпискою без дати; 255 000грн, що підтверджується розпискою від 26 травня 2017 року, що разом становить 765 000грн, а розмір невідшкодованої частини боргу склав 5 365 435,87грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року позов задоволено частково, ухвалено спонукати ОСОБА_1 виконати зобов`язання за мировою угодою від 1 червня 2016 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка затверджена ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 998 704,79грн, з яких: сума основного боргу в розмірі 4 855 435,87грн, проценти в розмірі 695 856,99грн, три проценти річних у розмірі 118 925грн, суму інфляційних нарахувань в розмірі 328 486,93грн, суму судового збору у розмірі 9605грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Нагорний О.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповно встановлені обставини справи, висновки суду, які не відповідають обставинам справи, не врахування судом висновків Верховного Суду, на які посилався відповідач.

Представник відповідача зазначає про неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» мирова угода, затверджена судом, є виконавчим документом та підлягає виконанню саме в порядку даного закону, а тому сам факт звернення до суду з позовом про спонукання виконання мирової угоди є безпідставним.

Представник відповідача вважає, що ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам до виконавчого документа, так як містить відомості щодо умов, розміру, строків виконання зобов`язання, тому даний позов не підлягав розгляду судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Спасибко А.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зазначає, що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про спонукання виконання мирової угоди, при цьому, звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні вказаного позову. Отже, твердження представника відповідача про обрання позивачем невірного способу захисту при зверненні до суду з цим позовом є необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Нагорного О.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Спасибко А.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року у справі № 752/10226/15-ц задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 6 963 687грн 04коп., з яких 6 833 935грн 87коп. сума основного боргу, 117 955грн 61кп. - проценти в розмірі облікової ставки НБУ, нараховані на основну суму боргу, 11 795грн 56коп. - 3% річних, нарахованих на основну суму боргу.

6 квітня 2016 року Голосіївським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист № 752/10226/15-ц на виконання зазначеного рішення суду.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гаспаряна Р.Г. від 30 травня 2015 року відкрито виконавче провадження № 51235648 по виконанню зазначеного виконавчого листа.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року визнано мирову угоду, укладену 01 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до умов якої: на основі взаємних поступок та домовленостей, а також у зв`язку із частковою оплатою заборгованості у розмірі 703 500грн, ОСОБА_1 у повному обсязі визнав вимоги ОСОБА_2 щодо погашення залишку суми позики у розмірі 6 130 435,87грн, яка є загальною сумою заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , визначена умовами укладеної мирової угоди. ОСОБА_2 надає час, а ОСОБА_1 зобов`язується погасити визначену умовами мирової угоди суму заборгованості у розмірі 6 130 435,87грн частинами або одним платежем (але не менше, ніж по 255 000грн щомісяця) протягом двох років, починаючи із місяця, у якому судом затверджена дана мирова угода. Сплата суми заборгованості має здійснюватись у гривні. Кінцевий строк погашення заборгованості за умовами мирової угоди - 30 травня 2018 року.

Сторони домовились, що погашення визначеної мировою угодою суми заборгованості має здійснюватись шляхом зарахування ОСОБА_1 грошових коштів на наданий ОСОБА_2 поточний рахунок у банківській установі, або шляхом готівкової передачі грошових коштів особисто ОСОБА_2 .

Підтвердженням здійснення ОСОБА_1 чергового платежу за умовами мирової угоди та одержання такого платежу ОСОБА_2 є відповідна банківська квитанція або, у разі готівкового розрахунку, - особистий власноручний підпис відповідача, його прізвище та ініціали, дата, а також сума такого платежу прописом та цифрами, що має здійснюватись ним на відповідній розписці.

Сторони погодили, що з моменту підписання сторонами та затвердження Голосіївським районним судом м. Києва мирової угоди, всі спірні питання між сторонами щодо погашення заборгованості за договором позики (розписки) від 24.05.2014 вважаються врегульованими.

Сторони засвідчують, що за умови належного виконання мирової угоди, не мають більше жодних майнових та немайнових претензій одна до одної стосовно предмета спору за договором позики (розписки) від 24.05.2014 року.

Також умовами мирової угоди було передбачено, що якщо ОСОБА_1 порушить строки проведення розрахунків з погашення заборгованості, визначені мировою угодою, ОСОБА_2 залишає за собою право вимагати примусового стягнення залишку боргу на підставі відповідної ухвали Голосіївського районного суду м. Києва, якою буде затверджено мирову угоду, але не обмежуючись цим, шляхом звернення до суду із відповідним позовом про стягнення суми такої заборгованості з врахуванням інфляційних нарахувань, пені, відсотків за користування коштами та інших санкцій.

У випадку порушення ОСОБА_1 строків проведення розрахунків з погашення заборгованості, визначених мировою угодою, відповідач зобов`язався сплатити прострочену суму заборгованості з врахуванням неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, а також з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Також судом встановлено, що відповідач виконав умови мирової угоди частково сплативши 1 275 000 гривень, що підтверджується розписками на суму 255 000грн кожна від 07.09.2016, від 12.12.2016, від 26.05.2017, від 10.01.2018 та розпискою без зазначення дати повернення грошових коштів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у повному обсязі не виконанні свої зобов`язання по повернення боргу,

визначені у мировій угоді, тому залишок боргу, проценти за користування грошовими коштами, а також інфляційні втрати та 3% річних підлягають примусовому стягненню з відповідача шляхом спонукання його до виконання мирової угоди.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до статті 175 ЦПК України, в редакції, чинній на час затвердження судом мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору

на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Статтею 372 ЦПК України, в редакції на час затвердження мирової угоди, мирова угода, укладена між сторонами, або відмова стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання. Суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб. За результатами розгляду мирової угоди або відмови від примусового виконання суд постановляє ухвалу відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно частини 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час укладення мирової угоди, сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом, оспорювати належність майна і результати його оцінки, подавати письмові заперечення проти розрахунку державного виконавця щодо розподілу коштів між стягувачами.

Частина 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час укладення мирової угоди, передбачала, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у

процесі виконання (пункт 2).

У разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15, постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року в справі № 372/742/16-ц та від 10 липня 2019 року в справі № 754/1795/16-ц.

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачем мирової угоди, яка затверджена ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року в цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивачем суду надані докази не виконання відповідачем у повному обсязі своїх зобов`язань по поверненню позики та виконання умов мирової угоди, що відповідачем не спростовується, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, врахувавши надані відповідачем докази часткового погашення заборгованості, які не були враховані позивачем при зверненні до суду.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» мирова угода, затверджена судом, є виконавчим документом та підлягає виконанню у порядку зазначеного закону, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного, на момент затвердження мирової угоди), виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Крім того, умовами мирової угоди сторони погодили, якщо ОСОБА_1 порушить строки проведення розрахунків з погашення заборгованості, визначені мировою угодою, ОСОБА_2 залишає за собою право вимагати примусового стягнення залишку боргу на підставі відповідної ухвали Голосіївського районного суду м. Києва, якою буде затверджено мирову угоду, але не обмежуючись цим, шляхом звернення до суду із відповідним позовом про стягнення суми такої заборгованості з врахуванням інфляційних нарахувань, пені, відсотків за користування коштами та інших санкцій.

У випадку порушення ОСОБА_1 строків проведення розрахунків з погашення заборгованості, визначених мировою угодою, відповідач зобов`язався сплатити прострочену суму заборгованості з врахуванням неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, а також з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Отже, позивач правомірно звернувся до суду з позовом, заявивши також вимоги про стягнення процентів, інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку із порушенням відповідачем умов мирової угоди, розмір яких не був визначений в ухвалі суду про затвердження мирової угоди.

Посилання представника відповідача, що рішення суду першої інстанції суперечить правовим висновкам Верховного Суду у справах № 910/12230/16, 911/1070/20, 914/2699/15, 903/644/16, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у зазначених справах Верховний Суд вказав, якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить всіх даних виконавчого документу, які зазначені у Законі України «Про виконавче провадження», особа не позбавлена права звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», так як не містять всіх необхідних даних, які повинні бути зазначені у виконавчому документі, а відтак не є виконавчим документом.

Крім того, як вже зазначалося вище, позивач заявив вимоги, які сторони передбачали у мировій угоді у разі порушення відповідачем строків повернення заборгованості, і розмір яких не був визначений в ухвалі суду.

При цьому, під час розгляду справи судом відповідач не заперечував, що позивач має право на отримання процентів від суми боргом, інфляційних втрат та 3% річних за період з 31 травня 2018 року по 25 березня 2019 року. Не містить таких доводів і апеляційна скарга.

Отже, звернення позивача до суду з даним позовом відповідало умовам укладеної сторонами мирової угоди, ґрунтується на нормах процесуального права та відповідає висновкам Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Апеляційна скарга не містить доводів неправильності розрахунку судом процентів,

інфляційних втрат та 3% річних, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Олександра Віталійовича залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року - без змін.

Дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року поновити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук