КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9467/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 757/25342/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Новака Р.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Апарат Верховної Ради України, Державне підприємство «Редакція газети «Голос України» про визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди,

встановив:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , треті особи - Апарат Верховної Ради України, Державне підприємство «Редакція газети «Голос України» про визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 22.04.2016 року на пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду» народний депутат України ОСОБА_3 дозволив собі висловлювання, поширюючи відомості, які є наклепом, брехнею, не відповідають дійсності і принижують честь та гідність позивача, а саме:

«…А до ОСОБА_4 у мене запитання. Тут, деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нєкоєго пана ОСОБА_9, бувшого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР.

Я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або як що Ви підтверджуєте цю інформацію, скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники.

І чи не має в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра, а не бути колишніми міністрами, так званими міністрами ЛНР и ДНР, які є терористичними організаціями. Дякую щиро».

Усі перелічені відповідачем факти не відповідають дійсності і безпідставно принижують честь та гідність позивача.

Відповідач прилюдно звинувачує позивача в участі/займанні в минулому посад міністра палива та енергетики, в так званих ЛНР і ДНР, які зі слів відповідача визнані в Україні терористичними організаціями. Для того, щоб стверджувати про наявність будь-яких фактів необхідно мати для цього підстави, які підтверджуються необхідними документами, рішеннями / вироком судів або іншими достовірними доказами.

При цьому, неправдива інформація, що була поширена відповідачем, яка транслювалася багатьма телевізійними каналами України, зокрема: «112 Україна», «NewsOne», «Рада» та ряд інших відомих телеканалів України, була доведена до відома багатьом телеглядачам та проголошена таким чином, що у позивача виникли неприязні стосунки не тільки із знайомими, а навіть з членами родини та близькими родичами. Більше того, багато друзів відвернулися від позивача. До позивача почали ставитися з підозрою його сусіди за місцем проживання, та навіть мало знайомі чи взагалі не знайомі йому люди, які зустрічаються просто на вулиці та в крамницях, куди він заходить за покупками.

Таким чином, позивач вважає, що розповсюдження відповідачем неправдивої інформації саме в такий спосіб, порушує його особисті немайнові права.

Також, позивач зазначає, що йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача по розповсюдженню інформації щодо нього та, як наслідок, у приниженні його честі, гідності і ділової репутації, порушені його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, а також витрачанні більшості часу на безпідставні виправдовування перед своїми колегами, сусідами, друзями та знайомими.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд:

- визнати такими, що не відповідають дійсності, є наклепом і принижують честь і гідність позивача поширені відповідачем недостовірні відомості через його висловлювання 22.04.2016 року на пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження традиційної «Години питань до Уряду» у постановленому ним питанні Міністру палива та енергетики України відносно позивача в повному обсязі;

- зобов`язати відповідача спростувати поширені ним недостовірні відомості щодо позивача, які є наклепом, не відповідають дійсності і принижують його честь і гідність через його висловлювання 22.04.2016 року на Пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду» у постановленому запитанні Міністру палива та енергетики України відносно позивача у повному обсязі шляхом аналогічним (у такий самий спосіб) їх розповсюдження, а саме через публічний виступ відповідача у найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження там «Години запитань до Уряду» з особистим зверненням до Міністра палива та енергетики України;

- стягнути 91 867 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання наступної інформації «...А до ОСОБА_4 у мене запитання. Тут, деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нікого пана ОСОБА_5 , бившого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР. Я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або як що Ви підтверджуєте цю інформацію, скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники чи не має в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра, а не бути колишніми міністром, так званими міністрами ЛНР і ДНР, які є терористичними організаціями», недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Просив ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати інформацію, яка була розповсюджена (оголошена) ОСОБА_3 на пленарному засіданні Верховної Ради України, під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду», а саме: «...А до ОСОБА_4 у мене запитання. Тут, деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нікого пана ОСОБА_5 , бившого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР. Я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або як що Ви підтверджуєте цю інформацію, скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники чи не має в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра, а не бути колишніми міністром, так званими міністрами ЛНР и ДНР, які є терористичними організаціями», недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Вказує, що суд першої інстанції в описовій частині рішення та під час оцінки доказів визнав недостовірною інформацію, яку оприлюднив відповідач, але не задовольнив позовні вимоги в цій частині. Вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки судом не досліджені обставини справи, частково надана правова оцінка, яка невірно викладена в резолютивній частині рішення.

Поширена відповідачем інформація носила негативний характер та однозначно вказувала на причетність позивача до протиправної діяльності. При цьому висловлювання відповідача щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правильності, оскільки дії, про які заявляє відповідач, підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, що в свою чергу виключає віднесення його слів щодо позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень.

Поширена відповідачем недостовірна та негативна інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема право позивача на повагу до честі та гідності, право на які гарантуються Конституцією України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною, не відповідають встановленим обставинам, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди позивачем не оскаржувалось.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи Апарату Верховної Ради України - Пилявський Ю.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує що, рішення суду не впливає на права, обов`язки та інтереси Апарату Верховної Ради України, а клопотання позивача про залучення третіх осіб не містить жодних пояснень та обґрунтувань щодо необхідності залучення до участі у справі Апарату парламенту, а отже суд першої інстанції безпідставно залучив до участі у справі в якості третьої особи Апарат Верховної Ради України, а тому відсутні підстави для висловлення правової позиції по суті спору, який виник між сторонами.

Звертає увагу на те, що спростування інформації поширеної народним депутатом України ОСОБА_3 на найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України не може бути задоволено, оскільки строк повноважень народного депутата України VIII скликання ОСОБА_3. закінчився 29.08.2019 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , представник третьої особи Апарату Верховної Ради України - Пилявський Ю.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ході розгляду даної справи відповідачем у порядку статті 12 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів достовірності оприлюдненої ним інформації, а також не було обґрунтовано наявність обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Також суд вважав за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою, ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних, образливих, не підтверджених домислах одної особи, зокрема відповідача у справі.

Враховуючи викладене, у мотивувальній частині рішення суд вважав за необхідне визнати недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка була розповсюджена (оголошена) ОСОБА_3 на пленарному засіданні Верховної Ради України, під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду».

Суд не вбачав правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом особистого висловлювання відповідача (його звернення) до Міністра палива та енергетики України, у найближчому пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження там «Години запитань до Уряду», а також в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 91 867 грн.

Проте у резолютивній частині рішення суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 квітня 2016 року на пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду» народний депутат України ОСОБА_3 поставив запитання Міністру енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_8. такого змісту:

«…А до ОСОБА_4 у мене запитання. Тут, деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нєкоєго пана ОСОБА_9, бувшого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР. Я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або як що Ви підтверджуєте цю інформацію, скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники. І чи немає в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра, а не бути колишніми міністрами, так званими міністрами ЛНР и ДНР, які є терористичними організаціями. Дякую щиро».

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ по справі «Санді Таймс» (Sunday Times) проти Об`єднаного Королівства», втручання у свободу вираження поглядів (обмеження) є допустимим, якщо воно встановлене законом та є необхідним в демократичному суспільстві.

При цьому, межі здійснення права на свободу слова та вираження своїх поглядів, як і будь-якого іншого цивільного права, не є абстрактними та чітко визначені законом, а саме ст. 13 ЦК України, відповідно до положень якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Статтею 28 Конституції України кожному гарантоване право на повагу до його гідності.

Згідно з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням.

Пунктом 15 цієї Постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири.

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції» (Lindon, Otchakovsky-Laurens and July v. France), п. 55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення «Бразільє проти Франції» (Brasilier v. France), № 71343/01, п. 37), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (див. рішення «Патурель проти Франції».

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що інформація, яка була розповсюджена (оголошена) ОСОБА_3 на пленарному засіданні Верховної Ради України, під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду», а саме: «…А до ОСОБА_4 у мене запитання. Тут, деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нікого пана ОСОБА_5 , бувшого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР. Я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або як що Ви підтверджуєте цю інформацію, скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники. І чи не має в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра, а не бути колишніми міністрами, так званими міністрами ЛНР и ДНР, які є терористичними організаціями. Дякую щиро», є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 .

Однак, у резолютивній частині судового рішення суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду в мотивувальній частині не оскаржував.

Зі змісту апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 вбачається, що заявник не оскаржує рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині про те, що спірна інформація є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача, а тому суд апеляційної інстанції в силу принципу диспозитивності не оцінює зазначений висновок суду першої інстанції.

Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат на пленарному засіданні Верховної Ради України має право у порядку, передбаченому законом про регламент Верховної Ради України: пропонувати питання для розгляду Верховною Радою України або її органами; виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій; висловлювати свою думку щодо кожного питання, яке розглядається на засіданні; порушувати питання про довіру складу органів, утворених Верховною Радою України, а також посадовим особам, яких обрано, призначено на посади або щодо призначення на посади яких Верховною Радою України надано згоду у випадках, передбачених Конституцією України.

Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 17 вказаного Закону передбачено, що народний депутат України має право порушувати у Верховній Раді України або її органах питання про необхідність проведення перевірок додержання законів органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та об`єднаннями громадян, розташованими на території України, чи їх посадовими особами, про проведення розслідувань з питань, що становлять суспільний інтерес, та брати участь у таких розслідуваннях в порядку, встановленому законом; народний депутат України як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади.

Згідно зі ст. 80 Конституції України народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у парламенті та його органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

За змістом частини першої статті 27 Закону України «Про статус народного депутата України» народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, а також при здійсненні депутатських повноважень, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 липня 2024 року у справі № 361/3910/19, «сутність депутатського індемнітету в Україні полягає у захисті народного депутата України від переслідування за висловлювання і голосування під час виконання ним депутатських обов`язків у парламенті та у забезпеченні його права відстоювати свою позицію під час розгляду будь-яких питань у Верховній Раді України або її органах. Індемнітет покликаний забезпечити незалежність позиції депутата з приводу будь-якого питання, що складає предмет розгляду в парламенті, захист його від тиску. Конституцією України визнане та гарантоване право на депутатський індемнітет, а отже, встановлені додаткові порівняно з особистою недоторканністю людини гарантії недоторканності представника українського народу.

Водночас депутатський індемнітет в Україні не є абсолютним, адже частиною другою статті 80 Конституції України передбачено відповідальність народного депутата України за образу чи наклеп.

Наклеп - це неправда, поширювана з метою знеславити, зганьбити, заплямувати кого-, що-небудь; поширення неправдивих відомостей.

Конституційний Суд України, розглядаючи звернення народних депутатів України щодо відповідності законопроекту, яким пропонується, зокрема, у статті 80 Конституції України виключити слова «за винятком відповідальності за образу чи наклеп», дійшов висновку про те, вилучення із частини другої статті 80 Конституції України положення «за винятком відповідальності за образу чи наклеп» призведе до обмеження існуючих прав громадян на повагу до їх гідності, судовий захист про спростування недостовірної інформації щодо себе або членів своєї сім`ї, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої інформації (висновок Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року у справі № 1-12/2010).»

За встановленими у справі обставинами спірна інформація була розповсюджена (оголошена) ОСОБА_3 на пленарному засіданні Верховної Ради України, під час проходження традиційної «Години запитань до Уряду».

Положеннями ст. 230 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що "Година запитань до Уряду" розпочинається з усних чи письмових запитань до членів Кабінету Міністрів України від представників депутатських фракцій (депутатських груп). Кожна депутатська фракція (депутатська група) має гарантоване право на одне усне запитання або одне письмове запитання до членів Кабінету Міністрів України. Члени Кабінету Міністрів України у межах відведеного часу відповідають на поставлені їм із дотриманням черговості, визначеної цим Регламентом при записі на звернення із запитанням, усні або письмові запитання представників депутатських фракцій (депутатських груп). Відповідь на запитання повинна бути точною і лаконічною.

Таким чином, спірна інформація була висловлена відповідачем 22 квітня 2016 року під час його запитання до Уряду на пленарному засіданні Верховної Ради України як народним депутатом України в один із законодавчо передбачених способів реалізації своїх прав та обов`язків.

Зміст спірної інформації свідчить про те, що висловлювання відповідача за своїм характером є питаннями, спрямованими до Міністра енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_7 , який був присутній в залі Верховної Ради України («…а до ОСОБА_4 у мене запитання………. скажіть, будь ласка, якими Ви критеріями керуєтесь, коли берете таких осіб собі у заступники…….чи не має в Україні патріотів, які здатні виконувати функції заступника міністра….»).

Крім того, зі змісту спірної інформації вбачається, що відповідач у своєму виступі посилається на інформацію, яка була поширена засобами масової інформації.

У запереченнях проти позову від 11.11.2016 року представник відповідача ОСОБА_3 зазначив, що інформація, яка стала основою його запитання до Міністра енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_7 , була розповсюджена в інтернет-виданнях «iPress.ua» від 21.04.2016 року та на сайті газети «Народний кореспондент» від 18.10.2015 року ( а.с. 237 -238, т. 1).

Судом встановлено, що на сайті інтернет-видання «iPress.ua» від 21.04.2016 року за посиланням https://ipress.ua/news/u_minenergo_vzyaly_na_robotu_chynovnyka_yakyy_donedavna_pratsyuvav_u_lnr_163026.html міститься така інформація: «Міністр енергетики та вугільної промисловості ОСОБА_8 представив сьогодні на засіданні громадської ради відомства свого радника ОСОБА_9 , який працював першим заступником міністра енергетики ОСОБА_10 , який очолював міністерство в першому Кабміні Арсенія Яценюка. Після свого звільнення у 2015 році ОСОБА_5 "засвітився" в якості заступника міністра у так званій "ЛНР"».

Отже, висловлювання відповідача стосувалося інформації, яка була поширена засобами масової інформації щодо позивача («….деякі засоби масової інформації поширюють інформацію, що Ви плануєте взяти собі у заступники, нікого пана ОСОБА_5 , бувшого міністра палива та енергетики, чи як воно там називається, ЛНР…»), та стосовно спростування або підтвердження такої інформації відповідач звертався до Міністра енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_7 («…я хотів, щоб Ви або спростували цю інформацію, або якщо Ви підтверджуєте цю інформацію…»).

Враховуючи наведене, колегія суддів, проаналізувавши зміст спірних висловлювань відповідача, дійшла висновку, що такі висловлювання відповідача неможливо вважати твердженням про факт, вони не містять фактичних тверджень щодо особи позивача, а є по своїй суті запитанням відповідача до іншої публічної особи щодо спростування чи підтвердження інформації, яка була поширена засобами масової інформації стосовно позивача.

Разом з тим, позивачем не було залучено до участі у справі вказані засоби масової інформації, на інтернет-сторінках яких містилися вищевказані повідомлення.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту.

Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайту відповідного інформаційного матеріалу.

У постановах від 07 червня 2022 року у справі № 742/1440/21, від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18 та від 18 грудня 2019 року Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено, суд може відмовити у позові з цих підстав. При цьому достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав вважати, що поширені відповідачем відомості через його висловлювання 22.04.2016 року на пленарному засіданні Верховної Ради України під час проходження традиційної «Години питань до Уряду» у постановленому ним питанні Міністру палива та енергетики України відносно позивача є такими, що не відповідають дійсності, є наклепом і принижують честь і гідність позивача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в резолютивній частині судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною, проте вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення шляхом доповнення його мотивувальної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення необхідно змінити шляхом доповнення його мотивувальної частини.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року - змінити в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною, шляхом доповнення його мотивувальної частини.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.