Справа № 278/1224/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Кравчук Д. В., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

Позивач - ОСОБА_1 через представника адвоката Янчука М. О. звернувся до суду із первісним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.03.2006 року, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26.02.2020 року розірвано, оскільки з січня 2015 року їх сімейне життя поступово погіршувалось та у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Під час шлюбу 21.01.2015 року ОСОБА_1 придбано у власність нерухоме майно земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2018 році позивач розпочав будівництво садового будинку на даній земельний ділянці (на момент подачі позовної заяви будівництво не завершено).

Вище вказану земельну ділянку було придбано за 72100,00 грн, які позивач позичив у своїх батьків, про що були написані відповідні розписки. На будівництво будинку позивач також позичав кошти у загальному розмірі 11100,00 грн та 3000,00 доларів США. Запозичені кошти не повернуті; досягнуто домовленостей щодо їх повернення у 2025 році.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 не приймала фінансової участі коштами ні у придбанні земельної ділянки, ні у будівництві будинку.

Сторони з 2015 року не проживають разом. Наміру про поділ майна відповідач не проявляла, однак розпорядитись майном позивач не в змозі, оскільки нотаріус вимагає обов`язкову письмову згоду відповідача або відповідне рішення суду щодо належності на праві власності спірного майна.

Відтак просить суд визнати особистою приватною власністю вказану спірну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, з урахуванням уточнених вимог (т. 2 а.с. 82-88), в якому зазначила, що під час спільного проживання і перебування у шлюбі позивачкою і відповідачем ОСОБА_1 за зустрічним позовом за спільні кошти і спільними зусиллями набуте нерухоме та рухоме майно, а саме:

-земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) по АДРЕСА_1 ;

-автомобіль марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 .

Оскільки вказане спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, відтак є об`єктом спільної сумісної власності і частки у ньому є рівними, отже її частка становить 50 %, просить суд визнати за нею право власності на частку вищезазначеного рухомого та нерухомого майна. Оскільки автотранспортний засіб був відчужений на користь батька ОСОБА_1 ОСОБА_3 без її відому та згоди, позивач за зустрічним позовом вважає, що їй має бути відшкодована половина вартості спірного авто.

Відтак ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві просить суд визнати:

-земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) по АДРЕСА_1 та

-грошові кошти в сумі 200000,00 грн, які є вартістю автомобіля марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , об`єктами права спільної сумісної власності;

-поділити нерухоме майно та визнати за ОСОБА_2 право власності на частку вказаного спірного нерухомого майна земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва (житловий будинок), які знаходяться по АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію від вартості частки автомобіля марки VOLKSWAGEN T-5, 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 100000,00 грн, припинивши право власності ОСОБА_2 на частку у вказаному майні.

ІІ. Процедура та позиції сторін.

Ухвалою від 11.06.2020 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 13.11.2023 року судом було призначено експертизу та зупинено провадження по справі.

Ухвалою від 14.06.2024 року поновлено провадження у справі.

Сторони не скористались правом подання відзивів на первісний та зустрічний позов.

У судовому засіданні сторони та їх представники адвокати Янчук М. та Ярош В. підтримали позицію, яка була викладена сторонами у їх первісному та зустрічному позовах відповідно.

ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги, зустрічні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Пояснив, що спірний автотранспортний засіб було реалізовано під час шлюбу та в інтересах сім`ї; земельну ділянку ним було куплено виключно на кошти, які було позичено у родичів і які треба повернути; будинок не підлягає будь-якому поділу або виділу, оскільки не є об`єктом нерухомого майна, відтак спірним об`єктом у даному випадку можуть бути лише будівельні матеріали, половину вартості на які може претендувати бувша дружина.

ОСОБА_2 не визнала вимоги за первісним позовом, підтримала свої вимоги за зустрічною позовною заявою. Суду пояснила, що спірний автотранспортний засіб вони купували у шлюбі, у тому числі і за частково позичені кошти у батьків чоловіка; про відчуження ж спірного авто їй нічого не було відомо, її згоди при цьому ОСОБА_1 не отримував. Щодо спірних земельної ділянки та будинку пояснила, що придбавали ділянку та будували будинок разом за спільні кошти, оскільки обоє працювали та мали доходи. Вказала, що її родичі також допомагали у будівництві будинку. При укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки вона особисто була присутня у нотаріуса, на ім`я якої писала заяву з приводу згоди на придбання ділянки як дружини, оскільки така згода передбачена діючим законодавством. Повідомила, що родичі чоловіка ніколи не казали про наявність будь-якіх позичок з його боку у них для придбання земельної ділянки та на будівництво будинку.

Допитані під час судового розгляду свідки суду повідомили наступне.

ОСОБА_4 (батько ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 (дядько ОСОБА_2 ) та ОСОБА_5 (брат ОСОБА_2 ) повідомили, що дійсно допомагали у будівництві будинку сторін (здійснювали розбивку та зиливали фундамент, будували стіни, виконували інші роботи). ОСОБА_4 повідомив, що спірну земельну ділянку донька із зятем придбавали за сумісні кошти, коли перебували у шлюбі, у нього у борг нічого не просили. Будівельні матеріали купував господар.

Свідок ОСОБА_6 (сусідка) повідомила, що сім`я ОСОБА_7 придбала земельну ділянку десь у 2015 році поряд із її будинком. Підтвердила, що батько ОСОБА_8 дійсно приймав активну участь у будівництві будинку.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що є сусідом по земельній ділянці ОСОБА_7 , будувались разом із ними та мають спільну огорожу. Підтвердив, що родичі ОСОБА_8 допомагали у будівництві будинку, але хто саме - ствердити не може; ОСОБА_8 бачив рідко на будівництві, безпосередньо будівництвом займався ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_11 (сусід) показав, що у будівництві приймали участь родичі ОСОБА_8 та батько ОСОБА_12 , однак ОСОБА_8 він там не бачив.

Свідок ОСОБА_13 (сестра ОСОБА_1 ) у своїх показах засвідчила, що їх із ОСОБА_12 батьки позичали кошти на будинок, які частково ОСОБА_12 повертає батькам за можливості. Також і вона давала у борг брату кошти 3 тисячі доларів США. Будівництвом будинку займався брат, родичі ОСОБА_8 також допомагали у будівництві. Будівництво будинку припинилось після розлучення сторін. Також вказала, що на спірний автомобіль, який був придбаний сторонами у шлюбі, вона також позичала кошти. На великі суми позичених коштів брат писав розписки батькам; вона також давала розписки брату про займи.

Свідок ОСОБА_3 (батько ОСОБА_1 ) повідомив, що вони з дружиною часто позичали грошові кошти сину ОСОБА_12 для будівництва будинку та придбання земельної ділянки, зокрема, 73000,00 грн, які, за домовленістю, син буде повертати частинами за можливістю; підтверджували такі факти розписками. Підтвердив, що родичі ОСОБА_8 також приймали участь у будівництві спірного будинку, він також був залучений до певних робіт, однак не приймав активної участі. ОСОБА_8 працювала, коли не перебувала у декретних відпустках; належно ставилась до виконання обов`язків дружини, ніяких нарікань з цього приводу він не чув. Спірне авто дійсно син продав йому, за яку ціну згадати не може; авто переважно знаходиться у нього, однак син періодично користується ним.

Заслухавши думку та міркування сторін, пояснення свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та частково задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.03.2006 року уклали шлюб (а.с. 24), який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира 26.02.2020 року у справі №296/6346/19 розірвано (а.с. 25-27). Рішення набрало законної сили 31.03.2020 року.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.01.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. (а.с. 28-29), ОСОБА_1 набуто у власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказана земельна ділянка того ж дня зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 30).

Як слідує із п. 2 вказаного договору, покупку вчинено за згодою дружини покупця, ОСОБА_2 , про що подано відповідну заяву до Стражник Т. О., приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу.

У відповідності до заяви ОСОБА_2 , яка адресована приватному нотаріусу Стражник Т. О. та посвідчена останньою 21.01.2015 року (т. 2 а.с. 134), відповідач за первісним позовом дала згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах та за ціною, визначених на його розсуд.

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Стражник Т. О. від 23.04.2021 року, 21.01.2015 року за реєстром №428 було засвідчено підпис ОСОБА_2 на заяві про згоду на придбання чоловіком, ОСОБА_1 , земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за спільні кошти подружжя (т. 2 а.с. 133).

Розпискою від 21.01.2015 року ОСОБА_14 , продавець вказаної земельної ділянки, підтвердив факт отримання коштів від покупця ОСОБА_1 за продану ним земельну ділянку АДРЕСА_1 ; підтвердив про відсутність будь-яких претензій до останнього (а.с. 36).

У відповідності до ряду розписок (а.с. 31-34) від ОСОБА_3 , батька ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надавав останньому грошові кошти для купівлі земельної ділянки та будівництва житлового будинку у період часу з 07.01.2015 по 09.05.2018 року.

Як вбачається із розписки від 25.04.2017 року (а.с. 35) ОСОБА_13 , яка є сестрою ОСОБА_1 , надано останньому 3000,00 доларів США для будівництва будинку.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 також надано:

- технічну документацію на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , де забудовником зазначений останній: повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с. 43-45), будівельний паспорт (т. 1 а.с. 117-126), робочий проект внутрішнього газопостачання житлового будинку (а.с. т. 1 а.с. 127-163); ескіз намірів забудови (т. 1 а.с. 46-116);

- фінансові документи на підтвердження оплати будівельних та інших матеріалів на будинок (т. 1 а.с. 165-214);

- договори та угоди, пов`язані обслуговуванням індивідуального житлового будинку за вказаною адресою (газопостачання, постачання електричної енергії - т. 1 а.с. 218-232).

Згідно листа Територіального сервісного центру №1841 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області (філія ГСЦ МВС) від 12.12.2020 №1227, згідно наявної бази даних територіального сервісного центру за громадянином ОСОБА_1 транспортний засіб VOLKSWAGEN T5, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, був зареєстрований 16.08.2011 року. Станом на 10.12.2020 року вказаний транспортний засіб за громадянином ОСОБА_1 серед зареєстрованих не значиться (т. 2 а.с. 71).

З витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (т. 2 а.с. 90) вбачається, що спірний автотранспортний засіб станом на 26.01.2021 року належить ОСОБА_3 , дата державної реєстрації за особою 26.08.2011 рік.

У відповідності до довідки Поліського національного університету від 23.06.2021 р. №18/63 ОСОБА_2 працювала у вказаній установі з 25.09.2001 року, також зазначені періоди перебування у соціальних відпустках (т. 2 а.с. 151).

У відповідності до висновку експерта Свістунова І. С. відсоток будівельної готовності станом на дату проведення експертизи об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 51 % (т. 3 а.с. 18-55).

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 цієї статті право спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу презюмується.

У постанові Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі № 654/3751/18 зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й враховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному з подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсації при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому з подружжя, тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст. 69 ч. 1 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вимоги вище вказаних статей Сімейного кодексу України, суд не знаходить підстав для задоволення такої вимоги, оскільки з урахуванням аналізу договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.01.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. (т. 1 а.с. 28-29), заяви ОСОБА_2 від 21.01.2015 року (т. 2 а.с. 134) та довідки приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Стражник Т. О. (т. 2 а.с. 133), зазначена спірна земельна ділянка придбана за спільні кошти подружжя. Відтак слід задовольнити зустрічну позовну вимогу ОСОБА_2 у частині визнання вказаної спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на частку спірної земельної ділянки.

Щодо зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення половини вартості спірного автотранспортного засобу.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової-) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної вартості подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна суду в першу чергу необхідно визначити його предмет, тобто те майно подружжя, яке підлягає поділу (п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Із пояснень сторін та свідка, відчуження спірного автомобіля було здійснено у період шлюбу сторін, що також підтверджується відповідним письмовим доказом (т. 2 а.с. 90), батьку позивача за первісним позовом ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка за зустрічним позовом не вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного майна, а кошти від продажу такого майна у період шлюбу були використані відповідачем виключно у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, що є головним аспектом у справах такої категорії.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд звертає увагу на те що важливою умовою при призначенні компенсації вартості за таке майно є те, що позивач дійсно не знав і не міг знати про відчуження такого рухомого майна на користь іншої особи, що позбавило його можливості захисту своїх прав у досудовому порядку, і як наслідок призвело до звернення до суду.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц).

Оскільки спірне майно відповідачем було відчужене у період шлюбу, а кошти від його відчуження були витрачені в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині стягнення половини вартості спірного автотранспортного засобу.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 стосовно недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19).

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) зазначено, що під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц (провадження № 61-13096св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19) викладено правові висновки, за змістом яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу, та довести його будівництво до завершення.

Натомість при вирішенні аналогічного питання, пов`язаного з поділом незавершеного будівництва, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) зазначила, що не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 на підтвердження будівництва спірного будинку надано ряд документів (т. 1 а.с. 42-232). В експлуатацію згідно чинного законодавства будинок не вводився, отже є незавершеним будівництвом.

Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи №1715/06-2024 від 03.06.2024 (т. 3 звор. стор. а.с. 52) вказаний незавершений будівництвом житловий будинок:

- збудований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відсоток будівельної готовності будівель і споруд на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 становить: житлового будинку 51 %, запроектованої господарської будівлі 0 %;

- визначені дійсна ринкова вартість спірних земельної ділянки та дійсна (ринкова) вартість об`єкту незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці.

Слід завернути увагу на те, що при розгляді справи про поділ майна подружжя, до складу якого входить нерухоме майно, суду слід переконатись чи не є це нерухоме майно самочинним будівництвом, так як, за загальним правилом, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває на нього права власності як на нерухоме майно (ч. 2 статті 376 ЦК України).

Згідно із ч. 1 статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Однак матеріали справи не містять жодних даних про погодження початку будівництва спірного будинку відповідним структурним підрозділом містобудування та архітектури, виходячи з норм діючого законодавства, які регулюють таку діяльність.

У відповідності до п. 2.13. «Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки», затвердженого в Міністерстві юстиції України 27.07.2011 року за №902/19640, після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівельний паспорт є підставою для виконання будівельних робіт.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом (ч.7 ст. 34 вказаного Закону).

Зібрані по справі докази не дають можливості встановити, що спірний будинок (незавершений будівництвом) збудований на підставі відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, оскільки судом не приймається як належний доказ повідомлення про початок виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 43-45), оскільки: замовником вказаний ОСОБА_15 , поштова /будівельна адреса зазначена: АДРЕСА_2 , земельна ділянка, на якій розташований об`єкт будівництва, має кадастровий номер :02:001:0834, а підставою для будівництва вказано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2014 р., ВТТ №832239.

Крім того, експертом Свістуновим І. у висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи №1715/06-2024 від 03.06.2024 (т. 3 а.с. 27) у розділі «Аналіз наданих на дослідження матеріалів» вказано, що на дослідження надано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, відповідно до якого будівництво індивідуального житлового будинку здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0834, замовник та генпідрядник ОСОБА_15 . Отже, у зв`язку із розбіжністю даних про замовника, адресу об`єкта та кадастровий номер земельної ділянки, дане повідомлення про початок виконання робіт не стосується об`єкта дослідження.

У матеріалах справи із дозвільних документів на будівництво наявна лише копія будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку та господарської будівлі на земельній ділянці, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , забудовником значиться ОСОБА_1 ; паспорт виданий 31.10.2016 року відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської райдержадміністрації (т. 1 а.с. 117-125).

Відтак, суд критично ставиться до визнання нерухомого майна незакінченого будівництвом житлового будинку спільною сумісною власністю на підставі лише показів свідків та зазначених вище будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку та господарської будівлі та інших документів, які надано стороною позивача за первісним позовом (т. 1 а.с. 42-231).

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, у ході судового розгляду, після дослідження усіх наданих сторонами доказів, не встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 набутий (нажитий) будь-ким з подружжя за час шлюбу, а відтак належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності як об`єкт нерухомого майна. Тому у задоволенні позовної вимоги про визнання цього будинку спільною сумісною власністю слід відмовити.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_2 про поділ вказаного спірного будинку, так як ця вимога є похідною від попередньої вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, сформованої у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для правильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва та автомобіля - задовольнити частково.

Визнати земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером: :02:001:0515, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 10.03.2025 року.

Суддя О. М. Дубовік