Житомирський апеляційний суд
Справа №289/427/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицького І.М.
Категорія 31 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №289/427/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Радомишльської міської ради Радомишльського району Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Невмержицького І.М. у м.Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та Радомишльської міської ради Радомишльського району Житомирської області. Просила: визнати недійсним договір дарування, посвідчений 11 серпня 2008 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком Володимиром Миколайовичем, за реєстровим №1634; визнати за нею право приватної власності на житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0784 га.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 серпня 2008 року подарувала своїм синам ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1 , за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком В.М. Укладаючи договір, вона мала на меті не подарувати житловий будинок дітям, а сподівалася на укладення договору довічного утримання, але нотаріус умовив її укласти договір дарування замість договору довічного утримання. Проте, сини належним чином про неї не піклувалися, а тому вона звернулася до нотаріуса, який посвідчував договір дарування, щоб його розірвати або змінити на договір довічного утримання, щоб повернути назад відчужену нерухомість. Сини проти цього не заперечували та коли вони у 2011 році зібралися відвідати нотаріуса, щоб розірвати договір дарування, то стало відомо, що нотаріус, який посвідчував договір, припинив свою діяльність, а наряд передав на збереження до Житомирського обласного державного нотаріального архіву. Згодом виявилося, що старший син ОСОБА_8 захворів на невиліковну хворобу, від якої ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Належна старшому сину частина житлового будинку з будівлями, яку вона йому помилково подарувала у 2008 році, має розподілятися між його спадкоємцями першої черги дружиною та дітьми. Якщо судом договір дарування буде визнаний недійсним, оскільки вона мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування нерухомого майна, то їй буде повернуто право власності на житловий будинок назад. У зв`язку зі смертю сина розірвати договір дарування у позасудовому порядку можливості немає. Вона проживала та продовжує проживати у зазначеному будинку.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року позов задоволений. Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 11 серпня 2008 року, приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком В.М., за реєстровим №1634. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року скасувати.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що ОСОБА_7 є його батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями за законом, що прийняли спадщину після смерті батька, є ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син) та ОСОБА_1 (мати). До складу спадщини після смерті батька, зокрема, мала увійти частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору дарування від 11 серпня 2008 року. Звернення позивача до суду з цим позовом у справі спрямоване на позбавлення ОСОБА_7 , правоздатність якого на момент звернення до суду припинилася у зв`язку з його смертю, права власності на зазначений вище житловий будинок через визнання недійсним договору дарування. При цьому, позивачем ОСОБА_1 у цій справі визначено відповідачами ОСОБА_2 (обдарованого за договором) та Радомишльську міську раду Житомирської області, але до участі у справі не залучено в якості відповідачів, або хоча б в якості третіх осіб, правонаступників (спадкоємців) ОСОБА_7 , хоча він також був стороною оспорюваного договору дарування від 11 серпня 2008 року. В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції лише обмежився посиланням на те, що позивач не може розірвати договір дарування у зв`язку із смертю обдарованого сина ОСОБА_7 . Отже, суд першої інстанції мав би відмовити позивачу в задоволенні позову в зв`язку з не залученням до участі у справі належних співвідповідачів, а саме, правонаступників ОСОБА_7 , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників. Незалучення спадкоємців ОСОБА_7 до участі у справі позбавило останніх права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідачів, зокрема, подання відзиву на позовну заяву, подання зустрічного позову, заяви про застосування строку позовної давності тощо. Суд першої інстанції не дослідив жодних доказів наявних у справі та не встановив фактичних обставин.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року до участі у справі залучено, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, інших правонаступників померлого ОСОБА_9 , окрім позивача ОСОБА_1 (матері померлого) та скаржника ОСОБА_6 (сина померлого), - ОСОБА_3 (дружину померлого), ОСОБА_4 (сина померлого) та ОСОБА_5 (сина померлого).

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, скаржник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.74,82-83). Радомишльська міська рада спрямувала заяву про розгляд справи за відсутності її представника, пославшись на те, що у справі жодні позовні вимоги до неї не заявлялися (а.с.75). Треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також спрямували заяви про розгляд справи за їх відсутності (заяви приєднані до матеріалів справи). Водночас треті особи у своїх заявах просять апеляційну скаргу задовольнити, оскільки рішенням суду порушені їх майнові права, як спадкоємців за законом після смерті чоловіка та батька, бо вони не були залучені до участі у справі. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

За частиною першою ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Із матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 11 серпня 2008 року ОСОБА_1 (дарувальник), діючи особисто, передала безоплатно у власність в рівних частках кожному, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (обдаровані) належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Обдарований ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 31 серпня 2017 року серія НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Із листа приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Камінської Л.В. від 20 серпня 2024 року №373/02-14 убачається, що спадкоємцями за законом майна померлого ОСОБА_7 , які прийняли спадщину, є: ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_1 (мати) (а.с.47).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша ст.352 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 зазначено, що аналіз частини першої ст.352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі №0917/443/2012 виснувано, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі №714/877/15 міститься правовий висновок за яким, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

ОСОБА_6 обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що є сином померлого ОСОБА_7 та прийняв спадщину після смерті батька, до складу якої увійшла частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала його батьку на підстав договору дарування від 11 серпня 2008 року, а тому оскаржене ним рішення суду першої інстанції зачіпає та порушує його права на спадкування.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України).

Системний аналіз ст.ст.51,175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладений обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі. Натомість, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі №303/6418/19 зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц виснувано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору в спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідачем до участі у справі залучено лише ОСОБА_2 , тобто одного з обдарованих за договором, який позивач просить визнати недійсним, та виконавчий комітет Житомирської міської ради, який не є належним відповідачем у справі. Вимога про визнання недійсним договору дарування від 11 серпня 2008 року стосуються також іншого обдарованого ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 до того, як позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом (02 березня 2018 року) та на час звернення до суду із цим позовом спадщину після смерті ОСОБА_7 вже прийняли його дружина та сини: ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син), а тому саме вони мали бути співвідповідачами у справі, а не Радомишльська міська рада, права якої жодним чином у разі задоволення позову не зачіпаються.

За положеннями частини другої ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тією особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача заміняє первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Матеріали справи не містять доказів заявлення позивачем клопотання про заміну Радомишльської міської ради належними відповідачами, як то дружиною та синами померлого ОСОБА_7 . Розглядаючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що одна із сторін договору ОСОБА_7 на час звернення до суду із позовом помер та із часу його смерті строк на прийняття спадщини сплинув.

За таких обставин, справа розглянута судом першої інстанції з неналежним суб`єктним складом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, на час подання позивачем позову до суду частина спірного нерухомого майна вже увійшла до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 та скаржник ОСОБА_6 (син померлого) спадщину після смерті батька прийняв. Оскільки незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття, то рішенням суду першої інстанції частина спірного житлового будинку фактично виведена із складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 , тобто батька скаржника. За таких обставин, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року, яким визнаний договір дарування недійсним та за позивачем визнано право власності, вплинуло на права та обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, тобто скаржника ОСОБА_6 , який участі у справі не брав.

Як вже зазначалося вище, не залучення належних співвідповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За положеннями п.4 частини третьої ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Підсумовуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції скасовується судом апеляційної інстанції та ухвалюється нове, яким позивачу з задоволенні позову відмовляється із процесуальних ознак.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , Радомишльської міської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання недійсним правочину.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: