Справа № 344/2082/24
Провадження № 22-ц/4808/439/24
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

за участю секретаря Ігнатюк І.Ю.

учасники справи

заявник Комунальне некомерційне підприємство «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради

зацікавлена особа - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року, ухвалене судом у складі судді Домбровської Г.В., присяжних Ісаєвої О.В., Чернюшок С.М.,

за заявою Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію громадянина ОСОБА_1 в психіатричний заклад,

в с т а н о в и в:

06 лютого 2024 року Комунальне некомерційне підприємство «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради (далі КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я») звернулося до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я».

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 був госпіталізований 04.02.2024 року о 02-30до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я». Направлення на госпіталізацію було видане лікарем БШМД, який після його особистого огляду зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який зумовлює його небезпеку для оточуючих, його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, загроза життю та здоров`ю пацієнта, суттєва шкода його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів ПОКЦПЗ у складі: Панчишин-Ковбасюк І.В.- зав. Відділенням №7, ОСОБА_3 лікар від. №7, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію та лікування згідно Закону України «Про психіатричну допомогу».

Згода громадянина ОСОБА_1 на лікування відсутня.

У зв`язку з викладеним заявник просив суд винести рішення про примусову госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 у психіатричному закладі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року заяву задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , в примусовому порядку в психіатричний заклад КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради для проведення необхідного для його стану лікування.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви КНП ««Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що 06.02.2024 року лікар-психіатр КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради Ткачишин Н.С. подав заяву про примусову госпіталізацію мотивуючи це тим, що скаржник страждає важким психічним розладом, який зумовлює його небезпеку для оточуючих та самого себе. Заява обґрунтована лише затриманням останнього у нічну пору доби біля двору будинку, однак без встановлення факту небезпеки для оточуючих та/або для самого себе. Доказів, які б підтверджували небезпеку для самого себе та оточуючих до заяви лікаря-психіатра не додано.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію скаржника до психіатричного закладу, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», щодо того, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

Лікар-психіатр КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради Ткачишин Н.С. до своєї заяви в якості доказів, долучила висновок комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару від 05.02.2024 року, де ОСОБА_1 встановлено діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, параноїдний синдром Диференціювати і Параноїдною шизофренією. Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення реального наміру вчинити скаржником дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів від 05.02.2024 року, тоді як, сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію скаржника до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності скаржника та жодні докази на підтвердження вчинення ним протиправних цій щодо себе чи будь-якої іншої особи у справі відсутні та належна правова оцінка ним у рішенні суду не надана.

Зазначив, що без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу.

Свідчення матері скаржника до яких не надано жодних доказів, містять загальні фрази про дратівливість, сімейний конфлікт та зміну його настрою.

Зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи в розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Згідно з практикою Європейського суду з Прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні;обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. На адресу його проживання направлялися судові повістки-повідомлення, які повернулися з відміткою «Адресат відсутній».

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представники КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом факти свідчать про те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу та становить небезпеку для себе та оточуючих, що підтверджується відповідним висновком лікарів-психіатрів та поясненнями, наданими лікарем-психіатром в судовому засіданні. Виходячи з інтересів ОСОБА_1 та з метою покращення його психічного стану, суд вважав за необхідне госпіталізувати його в психіатричний стаціонар без його усвідомленої згоди, оскільки існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації його до психіатричного закладу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04.02.2024 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» за направленням лікаря БШМД, у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він обумовлює небезпеку для себе та оточуючих.

При обстежені його психічного стану в КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» комісія підтвердила обґрунтованість госпіталізації ОСОБА_1 .

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару від 05.02.2024 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, параноїдний синдром Диференціювати із Параноїдною шизофренією та зазначено, що він потребує примусового лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки страждає важким психічним захворюванням, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, його стан становить загрозу для самого себе та оточуючих, в разі ненадання йому кваліфікованої медичної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану його здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до частини першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи заяву лікаря-психіатра Ткачишин Н.С. про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», про те, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду стало те, що ОСОБА_1 був госпіталізований 04.02.2024 року в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР», направлення на госпіталізацію було видане лікарем БШМД, який після особистого огляду ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність його госпіталізації.

Із запису лікаря приймального відділення від 04.02.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 поступив у відділення у супроводі працівника поліції, ШД. Зі слів працівника поліції «він ходив по чужому дворі, стукав, викликали нас люди з того будинку, він нічого не міг пояснити, подзвонили до мами, вона сказала, що він хворий на шизофренію, що він лікувався у ОСОБА_4 і у вас, і що він не приймає ліки вдома, він збуджений».

Проте, заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ОСОБА_1 дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Жодного доказу на підтвердження таких подій, що мали місце 04 лютого 2022 року матеріали справи не містять.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради від 05.02.2024 року та пояснень самого ОСОБА_5 про те, що він самостійно проводить хірургічні втручання з власним організмом. Разом з тим, висновок комісії лікарів-психіатрів та первинний комісійний лікарсько-психологічний огляд таких застережень не містить.

Колегія суддів вважає, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Інші обставини щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 та жодні докази на підтвердження вчинення ним протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи суду не надано.

При цьому, без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для нього чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи.

Прямими доказами вчинення чи реального наміру вчинити дії, що являють собою небезпеку, не можуть вважатися заяви та повідомлення в правоохоронні органи щодо тих чи інших обставин, які можуть трактуватися заінтересованою особою на власний розсуд. Такими доказами є рішення органів національної поліції, прокуратури, суду про притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Проте, такі рішення щодо ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Також, колегія суддів враховує і той факт, що на даний час ОСОБА_1 рішенням суду обмежено дієздатним чи недієздатним не визнавався.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан ОСОБА_1 такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку. Отже, відсутні ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 було виписано із медичного закладу. Між тим скаржник і його адвокат від апеляційної скарги не відмовилися, тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням в цій частині нового судового рішення. Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію та лікування ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію громадянина ОСОБА_1 в психіатричний заклад.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк