П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року місто Київ

справа № 2-1929/07

провадження№22-ц/824/10068/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Котовичем Ігорем Олександровичем,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року, постановлену у складі судді Яровенко Н.О., -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строків на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Свою заяву обґрунтовував тим, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13 грудня 2007 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто матеріальну шкоду завдану в результаті ДТП. 22 лютого 2008 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання. Постановою державного виконавця від 30 червня 2010 року виконавчий лист було повернуто. У 2013 році ОСОБА_1 подав виконавчий лист на виконання повторно, на підставі чого було відкрито ВП НОМЕР_1. З цього часу інформації про рух виконавчого провадження ОСОБА_1 не отримував. В 2024 році після звернення до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва було отримано лист, з якого вбачається, що у 2015 році державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Станом на 27 листопада 2023 року виконавчий документ повторно до відділу не пред`являвся. На адвокатський запит представника ОСОБА_1 щодо надання доказів відправлення ОСОБА_1 в 2015 році виконавчого листа, Дарницький ВДВС додатково повідомив, що матеріали виконавчого провадження та реєстри відправлення поштової кореспонденції за 2015 рік були знищені. ОСОБА_1 виконавчий лист не отримував, а тому є підстави вважати, що він був втрачений під час поштового відправлення. Крім того, строк подачі останнього до виконання пропущено з незалежних від стягувача причин. Станом на сьогодні рішення суду в добровільному порядку не виконано.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 12 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа.

Не погоджуючись з такою ухвалою, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Котович І.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 є особою, якій було завдано шкоду внаслідок ДТП. Оскільки відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку відмовився компенсувати завдану шкоду ОСОБА_3 був змушений витрачати час та кошти щоб стягнути завдану шкоду у судовому порядку.

ОСОБА_1 двічі подавав виконавчий лист на виконання, але виконавча служба виконання рішення суду не забезпечила.

У 2015 державний виконавець вдруге повернув виконавчий лист, але ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку його не отримував. ОСОБА_1 був переконаний, що виконавче провадження триває та сподівався на сумлінне виконання працівниками виконавчої служби своїх обов`язків

Через неналежну роботу виконавчої служби ОСОБА_1 знову має витрачати час та кошти для відновлення свого порушеного права.

Суд першої інстанції зробив помилкові висновки, що у справі відсутні поважні причини для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та у видачі дублікату виконавчого листа, оскільки саме на виконавчу служба покладається обов`язок повідомляти сторони про хід виконавчого провадження. Довести, що виконавча служба направляла виконавчий лист стягувачу неможливо, оскільки матеріали виконавчого провадження та реєстри відправлення поштової кореспонденції за 2015 рік були знищені.

Відсутність у ОСОБА_1 інформації про повернення виконавчого листа є поважною причиною для поновлення строків для його пред`явлення.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції проігнорував рішення Конституційного Суду України, ЄСПЛ, Верховного Суду щодо важливості реального забезпечення виконання судового рішення.

Учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Котович І.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Зацікавлена особа - ОСОБА_2 повідомлений шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, яка зазначена в апеляційній скарзі. Конверт, відправлений на адресу ОСОБА_2 , повернувся до суду з довідкою поштового відділення із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 116), а тому відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою адресату.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника стягувача ОСОБА_1 - адвоката Котовича І.О., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 334, 42 грн.

22 серпня 2008 року на виконання рішення суду виданий виконавчий лист у справі №2-1929/2007.

12 липня 2013 року постановою державного виконавця ДВС Дарницького РУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження.

Дарницький відділ державної виконавчої служби в м.Києві листом від 26 січня 2024 року повідомив стягувача ОСОБА_1 про те, що 26 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Станом на 27 листопада 2023 року виконавчий документ повторно до відділу не пред`являвся.

Листом від 25 січня 2024 року Дарницький відділ державної виконавчої служби в м.Києві додатково повідомив, що виконавче провадження та реєстри на відправлення кореспонденції знищені.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, зазначений строк сплив, підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання судом не встановлено. Стягувач не цікавився та належно не здійснював своїх прав як учасник виконавчого провадження, що у свою чергу стало причиною пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання і свідчить про відсутність поважних причин його пропуску.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.17.4 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановлюється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.

Аналізуючи зміст даної норми права, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17), від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).

Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 2-824/2009 (провадження № 61-5388св18).

Із заявою про видачу дубліката виконавчого листа або судового наказу можна звернутися лише в межах строків пред`явлення їх до виконання. У разі пропуску такого строку одночасно із заявою про видачу дубліката слід подати і заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно зі ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11, у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2020 року у справі №27/2-3538/10 поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Видача дубліката виконавчого листа взаємопов`язана із визначеним Законом України "Про виконавче провадження" строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Строк звернення до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа спливає з строком для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Від вирішення питання про поновлення строку залежить вирішення питання про видачу дубліката виконавчого листа. В разі визнання неповажними причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувачем і відмови у поновленні пропущеного строку, суд відповідно відмовляє у видачі дубліката виконавчого листа.

Згідно зі ст. ст.76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що після повернення виконавчого листа у березні 2015 року, строк його пред`явлення до виконання з огляду на вимоги ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року поновлюється та час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується та після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу.

Стягувач ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку лише 21 лютого 2024 року, тобто після закінчення трирічного строку.

Матеріали справи не містять обґрунтованих доказів на підтвердження того, що оригінал виконавчого листа та постанова державного виконавця не надходили до ОСОБА_1 та є втраченими.

Крім того, не надано заявником належних та допустимих доказів того, що протягом шести років стягувачем вживалися заходи до встановлення місцезнаходження виконавчого документу, що останній цікавився ходом виконання виконавчого листа та мав об`єктивні перешкоди у отриманні відповідної інформації.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Дарницького ВДВС у м.Києві з заявою щодо надання інформації про виконавче провадження № НОМЕР_2, лише 13 вересня 2023 року (а.с. 13).

Стягувач ОСОБА_1 , як учасник виконавчого провадження, згідно ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" наділений правами ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з нього виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (аналогічні за змістом положення містились і в ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21 квітня 1999 року в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчих документів).

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону, як сторони виконавчого провадження, в тому числі на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконання колегії свідчить про недобросовісне відношення первісного кредитора до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.

Крім того, відсутність на протязі шести років будь-яких дій з боку ОСОБА_1 та інтересу до виконання рішення якраз і доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на стягувача закон не покладає обов`язок контролювати хід виконання судового рішення, є безпідставними, оскільки йдеться не про контроль за виконанням рішення, а необхідність вжиття заходів щодо обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Суду не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 з об`єктивних причин був позбавлений можливості достовірно встановити місцезнаходження виконавчого листа та стан його виконання. Стягувач фактично не цікавився станом виконання судового рішення, добросовісно не користувався своїми правами та обов`язками як учасник виконавчого провадження, що виключає правові підстави для задоволення заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до виконання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ґрунтується на положеннях закону та відповідає зібраним по справі доказам.

У своїх рішеннях ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашінгдейн проти Великої Британії", рішення від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України").

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі "Олександр Шевченко проти України", рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року "Трух проти України").

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України", п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі "Устименко проти України").

За таких обставин відмова суду першої інстанції у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, ґрунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечить принципу юридичної визначеності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилань на обставини, які б свідчили про їх помилковість.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Котовичем Ігорем Олександровичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 24 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус