Справа №489/270/21
Провадження №2/489/466/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Войтенко К.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , законної представниці відповідача - ОСОБА_3 , представниці відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0613 га з кадастровим номером :04:054:0008, укладеного 28 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в інтересах якого діяла ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Барановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-220. Мотивуючи свої вимоги тим, що на момент укладення спірного договору, вона досягла пенсійного віку, у неї були тяжкі хронічні хвороби. Розуміючи свою потребу у подальшому догляді, вона вирішила знайти людину, яка у разі потреби її доглядала, надавала кошти для придбання продуктів харчування, ліків, забезпечувала її належний догляд та медичне обслуговування. Оскільки з ОСОБА_3 у неї були приязні стосунки, то домовилися про те, що остання буде її утримувати, надавати кошти на продукти харчування та забезпечувати її належне медичне обслуговування взамін передачі будинку після її смерті. Підготовкою всіх документів для підписання у нотаріуса займалася ОСОБА_3 28 травня 2014 року, до підписання договору у нотаріуса, ОСОБА_3 підтвердила їй своє бажання утримувати її і за це отримати належний їй на праві власності житловий будинок після її смерті. Вона не знала як правильно оформлюється договір про її утримання та передачу будинку після її смерті ОСОБА_3 . Вона вважала, що підписує у нотаріуса Договір з ОСОБА_3 про те, що остання буде утримувати її до смерті і після цього отримає у власність її житловий будинок. Вона не мала намір дарувати свій будинок, а хотіла забезпечити собі стабільний догляд на старість від людині, якій довіряла. У нотаріуса вона бачила, що договір підписувала саме ОСОБА_3 і тому вважала, що цим вона виконує їхні домовленості про її утримання. Але в подальшому виявилося, що вона підписала договір дарування житлового будинку з малолітнім ОСОБА_5 і подарувала йому свій будинок. Хоча хотіла підписати договір з ОСОБА_3 про її утримання. Це мав бути спадковий договір, а не договір дарування. Проте, про це вона дізналася у вересні 2020 року після консультації у юриста. Крім того, під час підписання договору дарування ОСОБА_5 якому виповнилося 7 років, не був присутнім у нотаріуса та не міг її утримувати. У березні 2018 року ОСОБА_3 припинила надання їй будь-якого утримання. Вона намагалася з нею зв`язатися, проте, їй це не вдалося. У 2020 році тяжко захворів її чоловік, їй знадобилося утримання про яке вона домовлялася з ОСОБА_3 . Зазначає, що внаслідок помилки вона підписала не той договір, який планувала. Вважає, що помилка має істотне значення, оскільки полягає у неправильному розумінні правової природи договору, обсягу прав і обов`язків за ним, сторін договору, що призвело до порушення її прав та втрату будинку.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності та правдивості подій. Сторони приходяться одна одній близькими родичами. ОСОБА_3 є невісткою ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_5 є онуком ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_6 , запропоновано подарувати онуку житловий будинок та земельну ділянку. Будь-яких домовленостей про утримання позивача ніколи не обговорювалося, сторони завжди перебували у нормальних відносинах і ніколи не переривала спілкування та зв`язок. Волевиявлення позивача з приводу укладення договору дарування було добровільним, свідомим та послідовним у сукупності усіх дій, які передувала укладенню договору. Позивачка особисто надавала свою згоду у службі у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, підписувала заяву про надання дозволу подарувати будинок неповнолітньому - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як наслідок було отримано рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 352 від 24.04.2014 про дозвіл громадянам укладення договору дарування. Позивачка особисто була присутня у нотаріуса, який посвідчував договір дарування - державний нотаріус Першої миколаївської державної нотаріальної контори Баранова О.В., яким було встановлено особи громадян, які підписали договір, їх дієздатність. Тобто, викладене свідчить про те, що позивачка розуміла та усвідомлювала значення свої дій, добровільно здійснювала всі необхідні дії, спрямовані на укладення саме договору дарування.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відповідачка жодним чином не спростовує твердження позивачки про бажання укласти спадковий договір та отримати від ОСОБА_3 належна утримання взамін передачі у власність будинку. Вона бажала укласти спадковий договір, а не Договір дарування. Також вона не займалася підготовкою жодних документів для підписання договору з відповідачкою, всі необхідні документи збирала та готувала відповідачка. Вона навіть не була ознайомлена з текстом рішення виконкому. ОСОБА_5 повністю забезпечений житлом, оскільки в його власності є дві цілі квартири та частка квартири. Подарований уу 2014 році будинок АДРЕСА_1 , як на момент дарування так і на момент розгляду справи, перебуває у непридатному для проживання стані та потребує значних коштів для відновлення житлового стану. У відповідача та його матері цих коштів немає. Ні відповідач, ні його законний представник ніколи не проживали та не користувалися будинком.

Ухвалою суду від 11.02.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.02.2021, витребувано докази.

Ухвалою суду від 24.05.2021, витребувано докази.

Ухвалою суду від 07.12.2021, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та відмовлено в задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи Службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради.

Ухвалою суду від 09.10.2023, позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.11.2023, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Раніше житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 74,1 кв. м., житловою площею 47,8 кв. м., належав ОСОБА_1 на підставі Договору дарування житлового будинку від 11.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 2415, зареєстрованого в КП ММБТІ 07.02.2008 за реєстровим № 14597 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.09.2013 за реєстровим № 01.

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.07.1973.

Відповідно до заяви ОСОБА_7 про надання згоди на дарування житлового будинку від 28.05.2014, ОСОБА_7 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, надав згоду його дружині ОСОБА_1 на укладення та підписання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказана заява посвідчена державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Барановою О.В..

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним сином ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 352 від 24.04.2014, виконавчий комітет Миколаївської міської ради надає дозвіл ОСОБА_1 подарувати будинок АДРЕСА_2 , що є її приватною власністю, малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

28 травня 2014 року між ОСОБА_1 (далі - дарувальник) з однієї сторони та малолітнім ОСОБА_5 (далі - обдарований), від імені якого діяла ОСОБА_3 з другої сторони укладено Договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Барановою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-220.

Відповідно до п. 1 Договору дарування житлового будинку, ОСОБА_1 передає майно безоплатно у власність (дарує), а ОСОБА_5 , приймає у дар безоплатно житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 74,1 кв. м., житловою площею 47,8 кв. м.

Згідно п. 2.1 Договору дарування житлового будинку, житловий будинок, що відчужується, розташований на земельній ділянці площею 0,0613 га, кадастровий номер :04:054:0008, яка відчужується в цей же ж день цьому ж обдарованому.

Відповідно до п. 6 Договору дарування житлового будинку, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального і гарантує, що відчужуваний житловий будинок до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в податковій заставі, в спорі і під арештом не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо цього житлового будинку у третіх осіб ( в тому числі за договором оренди чи найму) як в межах України так і за межами України немає; внаслідок дарування житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей та інших осіб, яких ОСОБА_8 зобов`язаний утримувати за законом або договором.

Позивачка в своєму позові зазначає, що на момент укладення спірного договору, вона досягла пенсійного віку, у неї були тяжкі хронічні хвороби. Розуміючи свою потребу у подальшому догляді, вона вирішила знайти людину, яка у разі потреби її доглядала, надавала кошти для придбання продуктів харчування, ліків, забезпечувала її належний догляд та медичне обслуговування. Оскільки з ОСОБА_3 у неї були приязні стосунки, то домовилися про те, що остання буде її утримувати, надавати кошти на продукти харчування та забезпечувати її належне медичне обслуговування взамін передачі будинку після її смерті.

З виписки із медичної картки амбулаторного хворого з КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 18.11.2020, вбачається, що ОСОБА_1 страждає рядом захворювань з 2000 року.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 є пенсіонерка та отримує пенсію за віком з 06.09.2017 року.

Згідно п. 7 Договору дарування житлового будинку, дарувальник та представник обдарованого, стверджують, що сторони цього договору, не визнані недієздатними або обмежено дієздатними; укладення цього договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Відповідно до п. 16 Договору дарування житлового будинку, проект договору складений нотаріусом на прохання сторін і ними погоджений. Цей договір дарувальником та представником обдарованого, прочитано особисто, зміст цього договору зрозумілий і відповідає їхній волі.

Державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Барановою О.В., особи, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_1 відчуженого житлового будинку перевірено.

Позивачка вказує, що у березні 2018 року ОСОБА_3 припинила надання їй будь-якого утримання. Вона намагалася з нею зв`язатися, проте, їй це не вдалося. У 2020 році тяжко захворів її чоловік, їй знадобилося утримання про яке вона домовлялася з ОСОБА_3 .

З паспорта позивачки серії НОМЕР_5 , вбачається, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 07 липня 1973 року.

З виписок з медичної карти стаціонарного хворого, вбачається, що ОСОБА_7 поставлено діагноз з березня 2020 року (а.с 13-15).

Позивачка зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 припинила надавати будь-яке утримання, на зв`язок не виходить, вона вирішила звернутися до юриста за консультацією. Після отримання адвокатом інформації щодо спірного договору дарування, їй повідомили про те, що вона подарувала свій будинок ОСОБА_5 , та жодних умов про її утримання цей договір не містить. До цього часу вона не знала, що уклала договір дарування замість спадкового договору.

З письмових пояснень свідка ОСОБА_9 від 14.02.2023, вбачається, що він знайомий з позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3 . Він був свідком домовленості між позивачкою та відповідачкою щодо утримання в замін на передачу у власність будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 повинна була утримувати ОСОБА_1 і тільки після смерті останньої отримати у власність вказаний будинок. ОСОБА_1 ніколи не висловлювала наміру дарувати будинок будь-кому, у тому числі і ОСОБА_5 , оскільки він був малолітнім і не міг її утримувати. Крім того, у ОСОБА_5 є інше житло. Утриманням ОСОБА_5 займається він, як дідусь, сплачуючи за навчання в школі в Чехії. Спірним будинком на даний час користується ОСОБА_1 . ОСОБА_3 ніколи будинком не користувалася.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що позивачка є його дружиною. Між позивачкою та ОСОБА_3 повинно було укладено Договір довічного утримання, але внаслідок помилки, ОСОБА_1 підписала Договір дарування. Договір було укладено в 2014 році, проте, з умовами договору не згодні з 2020 року, оскільки до ОСОБА_3 зверталися за допомогою дуже рідко, у відповідь були відмови. За комунальні послуги на утримання житла сплачувала позивачка.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість укладання заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Правові підстави для розірвання договору дарування дарувальником, визначені частинами 1-3 статті 727 ЦК України, а саме: дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка,що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

При цьому, частиною 4 ст.727 ЦК України визначено умову, за наявності якої дарувальник може вимагати розірвання договору дарування у випадку виникнення підстав для його розірвання, а саме - якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що коли укладався спірний договір, вона вважала що відповідачка після його укладення буде надавати їй та її чоловіку допомогу, зокрема у придбанні ліків, чого не відбулося. Після повномасштабного вторгнення вона та її чоловік мали певні захворювання, постійно лікувались на що витрачали значні кошти. Вона звернулась до ОСОБА_3 з метою отримання допомоги або повернення майна яке було подаровано, на що отримала відмову. Вона вважає що помилилась щодо правової природи договору, тому звернулась до суду з дійсним позовом.

Свідок ОСОБА_7 , який є чоловіком позивачки, у судовому засіданні пояснив, що він з дружиною уклали спірний договір дарування на умовах належного матеріального утримання з боку ОСОБА_3 .. Підтвердив, що як чоловік позивачки надавав згоду на укладення договору. Всі ці роки він з дружиною особисто оплачували комунальні послуги. Під час укладання договору у нотаріуса була присутня дружина.

Позивачка в своєму позові посилається на ст. ст. 1302-1305 ЦК України, зазначаючи, що підписуючи договір дарування житлового будинку, підписує спадковий договір.

Ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України визначено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Зазначені дії мають здійснюватись в залежності від розпоряджень відчужувача, до або після настання його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування житлового будинку складений нотаріусом на прохання сторін і ними погоджений, сторонами прочитаний особисто, зміст цього договору зрозумілий і відповідає їхній волі. Цей договір складено та підписано за згодою сторін та письмовою згодою чоловіка дарувальника - ОСОБА_7 , у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, із яких зберігається у справах державного нотаріуса. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 житлового будинку перевірено.

Оглянувши Договір дарування житлового будинку, текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування власноруч зазначив своє прізвище та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку. Крім цього в договорі роз`яснено зміст ст. ст.717,728 ЦК України щодо поняття договору дарування та змісту договору дарування.

Спірний договір дарування житлового будинку укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Барановою О.В.

Таким чином, укладаючи договір дарування житлового будинку, позивачка не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз`яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину.

Доказів порушення нотаріусом вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування будинку, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердила, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Про правильне сприйняття позивачем умов договору дарування та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування, свідчить також факт того, що позивач на протязі майже 7 років, не пред`являла до відповідача жодних вимог про його утримання, надання житла, харчування чи догляду. Будь яких доказів з цього приводу суду надано не було.

Погіршення стосунків сторін після укладення правочину та не спілкування відповідача з позивачкою не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.

Посилання позивачки про те, що у 2020 році її чоловік захворів і їй знадобилося утримання, про яке вона домовилася з ОСОБА_3 , судом не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_7 не є стороною договору. Крім того, в договорі дарування житлового будинку, нотаріусом засвідчено про те, що ОСОБА_7 надав письмову згоду на укладення даного договору.

У судових дебатах відповідач вказала, що не має претензій до позивачки, визнає позов та не заперечує проти його задоволення.

Суд не може прийняти таку заяву як визнання позову з огляду на наступне.

Статтею 206 ЦПК України передбачено, що:

1. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

2. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

3. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

4. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

5. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідач не подала заяви про визнання позову ані під час подання відзиву на позовне заяву ані окремою письмовою заявою.

Також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 наголосив, що суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд виносить ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на досліджені докази у їх сукупності, суд вважає, що визнання позову тягне за собою порушення прав малолітнього ОСОБА_5 , законим представником якого є ОСОБА_3 , оскільки позивачкою жодним чином не доведено факти та доводи позовної заяви, зокрема й помилки щодо правової природи вчиненого нею правочину.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , законним представником якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст складено 15 березня 2024.

Суддя Н.О. Рум`янцева