Справа № 761/1617/15-ц
Провадження № 6/761/72/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Ганущака А.М.

представника приватного виконавця Павленка С.В.

представника заінтересованої особи Грозовської О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича, стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_4 про визначення частки майна в спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в :

в провадження судді Рибака М.А. в серпні 2021 року суду надійшли матеріали вказаного подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В., в якому приватний виконавець просив суд задовольнити подання про визначення частки майна боржника, а саме: визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки у квартирі загальною площею 52,2 кв.м., житловою - 22,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 ; визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки у житловому будинку, загальною площею 368,4 кв.м., житловою площею 240,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частка якого належить ОСОБА_4 ; визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки у земельній ділянці площею 0,0293 га, кадастровий номер №:90:050:0152, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 .

Відповідно до Розпорядження №01-08-420 від 12.06.2023 щодо повторного автоматичного розподілу справи (а.с. 159) та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2023 року визначено головуючого суддю Пономаренко Н.В., якому передані матеріали справи.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року вказане подання прийнято до розгляду.

Своє подання приватний виконавець Бережний Я.В. обґрунтовував тим, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 64356158 з виконання виконавчого листа № 761/1617/15-ц від 16.04.2018, виданого Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 (далі - боржник) на користь ОСОБА_2 (далі - стягувач) суми боргу в розмірі 4626000,00 грн., 774886,68 грн. - 3 % річних та судового збору - 3654,00 грн.

Як зазначає приватний виконавець, боржником добровільно вимоги виконавчого документу виконано не було. Вказує, що після отриманих відповідей з банківських установ, а також реалізації майна боржника, встановлено відсутність майна та грошових коштів боржника, які б могли задовольнити вимоги стягувача та фактично виконати судове рішення, при цьому, залишок заборгованості за судовим рішенням у боржника складає 5252480,07 грн.

Приватний виконавець зазначає, в ході здійснення виконавчих дій, він дізнався, що боржник з 15.09.2007 і наразі перебуває у шлюбі із ОСОБА_4 , згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за час перебування у шлюбі, боржником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було набуде вищевказане майно яке перебуває у подружжя у спільній сумісній власності.

Окрім цього, у поданні приватним виконавцем зазначено, що він здійснив всі можливі дії, направлені на виконання рішення суду, проте, їх виявилось недостатньо, а тому, враховуючи, що боржник і його дружина володіють на праві спільної сумісної власності вказаним нерухомим майном, з врахуванням ч.5 ст. 124, п.9 ч.3 129 Конституції України, відповідно до положень ст. 60 СК України, ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 443 ЦПК України та ст.368 ЦК України, виникла необхідність звернення до суду із вказаним поданням про визначення частки майна боржника для належного виконання рішення суду.

В судовому засіданні представник приватного виконавця - адвокат Павленко С.В. подання підтримав та просив його задовольнити із викладених і ньому підстав.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 - адвокат Грозовська О.Б. заперечувала протии задоволення вказаного клопотання, посилаючись на його безпідставність. В наданих письмових запереченнях зазначає, що 16.10.2016 мати дружини боржника подарувала своїй доньці ОСОБА_4 земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_3 , а тому коли в 2020 році вона їх продала і отримала від їх продажу грошові кошти в розмірі 3909084,00 грн., які є її особистою приватною власністю.

Вподальшому, 05.06.2021 дружина боржника за вищевказані власні кошти купила 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку, яка розташована за вказаною адресою. Вартість вказаного майна 1251937,00 грн. При цьому, її чоловік при укладанні дружиною договорів купівлі-продажу в окремій заяві зазначив про своє усвідомлення, що вказана нерухоміть дружина купується його дружиною за власні кошти, які виручені від продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані у АДРЕСА_3 .

Таким чином, в запереченні зазначено, що зазначене майно не є спільною сумісною власнітю боржника і його дружини відповідно до п.3 ч.1 т. 57 СК України. А щодо виділення частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зазначила, що ця квартира з 2016 року відчужена і на час звернення із даним клопотанням вже не належить ОСОБА_4 .

Будучи належним чином повідомленим, боржник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду подання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, що, відповідно до вимог ст. 443 ЦПК України не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Також, в судове засідання не з`явився і стягувач ОСОБА_2 , який повідомлявся про день, час і місце розгляду подання, однак не з`явився, причину неявки не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить висновку, що подання підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, 16 квітня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/1617/15-ц від 16.04.2018, про примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31.08.2017 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 4626000,00 грн., 774886,68 грн. - 3 % річних та судового збору - 3654,00 грн.(т.3 а.с. 19).

03 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бережним Я.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з приводу виконання вищевказаного виконавчого листа (т.3 а.с.24).

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах; у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Матеріалами подання доведено, що після отриманих відповідей з банківських установ, а також реалізації майна боржника, приватним виконавцем встановлено відсутність майна та грошових коштів боржника, які б могли задовольнити вимоги стягувача та фактично виконати судове рішення, при цьому, залишок заборгованості за судовим рішенням у боржника складає 5252480,07 грн.

Боржником не надано доказів і в матеріалах справи вони також відсутні, про добровільне виконання рішення суду.

Положеннями ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

При здійсненні виконавчого провадження було встановлено, що боржник ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , який зареєстровано 15 вересня 2007 року (а.с.64).

В період перебування у шлюбі за боржником, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 було придбано: 1/3 частки у житловому будинку, загальною площею 368,4 кв.м., житловою площею 240,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , та цілу земельну ділянку площею 0,0293га, кадастровий номер №:90:050:0152, за адресою: АДРЕСА_2 .

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом ч.1-2, ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею шостою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, на час звернення з поданням) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ч.1ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено положеннями ст. 443 ЦПК України, згідно якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, за ОСОБА_4 зареєстровано: 1/3 частки у житловому будинку, загальною площею 368,4 кв.м., житловою площею 240,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1 цілу частку земельної ділянки площею 0,0293 га, кадастровий номер №:90:050:0152, за адресою: АДРЕСА_2 (т.3 а.с.6-7).

При цьому, підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу серія і номер:1105, виданий 05.06.2020 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О.

Згідно договорів дарування від 06.10.2016 вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.111-114).

Так, 05.06.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки у житловому будинку та 1 ціла частка земельної ділянки площею за адресою: АДРЕСА_2 , з ціною за домовленістю сторін - 1251937,00 грн. ( т.3 а.с. 128-130).

Суд критично оцінює надану боржником ОСОБА_3 до вказаного договору купівлі-продажу нотаріально-завірену заяву (в реєстрі за №1104), що його дружина ОСОБА_4 придбала 1/3 частки у житловому будинку та 1 цілу частку земельної ділянки площею за адресою: АДРЕСА_2 , - саме за особисті грошові кошти від продажу майна по АДРЕСА_3 , а також, що він усвідомлює, що придбання майна здійснюється у її особисту приватну власність на підставі п.3 ч.1 ст. 57 СК України.

Так, заперечуючи проти вказаного подання, представник ОСОБА_4 посилалась на ту обставину, що грошові кошти, на які придбана вказані частина будинку і земельна ділянка, являються особистим майном дружини боржника, так як отримані внаслідок продажу подарованого її батьками майна: земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, на підтвердження вказаних обставин, надано копію попереднього договору купівлі-продажу нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , від 04.05.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , який, в данному випадку, не є доказом переходу права власності на вказане майно зазначеній особі покупця та не доводить, що при його відчуженні були отримані ОСОБА_4 грошові кошти саме в розмірі 3909084,00 грн., і що саме вони були використані на купівню нерухомого майна по АДРЕСА_2 , - оскільки вказана сума зазначена виключно в попередньому договорі, інші докази відсутні. При цьому, відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості станом на 14.11.2021 власником з 18.05.2020 житлового будинок по АДРЕСА_3 в рівних частках по 1/3 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т.3 а.с.115-119, 120-126).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В даному випадку діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу і ця презумпція не спростована у цій справі ні боржником, ні його дружиною, яка залучена до участі у вказаній справі у якості заінтересованої особи.

Таким чином, встановлено, що вказані об`єкти нерухомого майна належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При вирішенні вказаного подання суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, знайшли своє підтвердження і підлягає задоволенню подання в частині визначення частки боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки у житловому будинку, загальною площею 368,4 кв.м., житловою площею 240,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частка якого належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; а також визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки у земельній ділянці площею 0,0293 га, кадастровий номер №:90:050:0152, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що при розгляді подання приватного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду.

При цьому, системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу. Власники, які вважають, що у зв`язку зі зверненням стягнення на майно боржника у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, порушені їх майнові права у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно, мають право звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту.

Однак, не знайшло свого підтвердження і тому не підлягає задоволенню вимога приватного виконавця визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки у квартирі загальною площею 52,2 кв.м., житловою - 22,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до інформації Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, - на час звернення приватного виконавця із вказаним поданням - не належить на праві власності і не зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с. 187-188; 212-217).

Із врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що державним виконавцем надані належні і достатні докази, які свідчать про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності боржнику, та як вбачається з матеріалів справи, у боржника відсутнє інше майно, на яке можна звернути стягнення, що також знайшло підтвердження в судовому засіданні, а тому подання підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 258 - 261, 268, 353, 354, 443 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

подання - задовольнити частково.

Визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки у житловому будинку, загальною площею 368,4 кв.м., житловою площею 240,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частка якого належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визначити частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частки у земельній ділянці площею 0,0293 га, кадастровий номер №:90:050:0152, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В іншій частині подання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: