Справа № 761/5340/24
Провадження № 2/761/5610/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2007 у справі №2-1977/2007 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. З метою примусового виконання зазначеного рішення суду постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва від 06.12.2012 відкрите виконавче провадження НОМЕР_3. У зв`язку з простроченням сплати аліментів відповідачем утворилась заборгованість, яка за період з жовтня 2019 року по дату набуття дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) склала 239 582,68 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком державного виконавця. Представник позивача зазначив, що станом на дату звернення з позовом до суду пеня за прострочення сплати аліментів склала 239 582,68 грн., а тому просить стягнути з відповідача зазначену суму на користь ОСОБА_4 .

Провадження в справі відкрито 01.03.2024, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В адрес суду надішли пояснення від ОСОБА_2 щодо заявлених позивачем вимог. Відповідач вважає, що він не може нести відповідальність за прострочення аліментів, через відсутність своєї вини в скоєному порушенні. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що державним виконавцем, в провадженні якого перебуває ВП НОМЕР_3 про стягнення аліментів, не повідомляв відповідача про факт наявності заборгованості та її розмір. Крім того, відповідачем додано докази здійснення після відкриття провадження у справі виплат на часткове погашення своєї заборгованості з аліментів.

Представником позивачки 18.09.2024 через систему «Електронний суд» подана заява з процесуальних питань, в якій викладено заперечення проти письмових пояснень відповідача, а також заперечення проти заявлених відповідачем клопотань.

В судовому засіданні, представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач заперечив проти позову, посилаючись на невірно на його думку зроблений державним виконавцем розрахунок заборгованості з оплати аліментів та не врахування частини зроблених ним платежів. До того ж, за твердженням відповідача, під час дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби та протягом правового режиму воєнного стану у відповідача істотно зменшились фінансові можливості щодо утримання спільної з позивачкою дитини, в тому числі з огляду на наявність у нього іншої сім`ї та дитини від іншого шлюбу. Щодо поточних матеріальних потреб його спільної з відповідачкою дитини йому невідомо, оскільки відповідачка із сином виїхали за кордон від початку збройної агресії РФ проти України.

Представник відповідача проти позову заперечив, оскільки державний виконавець не повідомляв відповідача про наявність заборгованості, що на його думку виключає відповідальність відповідача через відсутність вини у невиплаті аліментів. Крім того, з огляду на часткові погашення заборгованості з аліментів, здійснені відповідачем після відкриття провадження у справі, на думку представника відповідача, розрахунок пені має бути докорінно змінений у бік зменшення станом на дату прийняття рішення у справі.

Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши надані докази, та надавши їм відповідну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2007 у справі №2-1977/2007 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку.

На виконання рішення видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження НОМЕР_3.

Згідно з довідки-розрахунку, у відповідача за період з жовтня 2019 року по 11.10.2023 утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 239 582,68 гривень.

11.10.2023 дитина відповідача досягла 18-річного віку, проте згідно з повідомленням ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва згадане виконавче провадження станом на дату розгляду справи в суді не закінчене в зв`язку з наявністю заборгованості з аліментів у боржника (відповідача).

За положеннями ч.4 ст.194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Декларація прав дитини, прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН

від 20.11.1959 року,в якості одного з керівних принципів у сфері захисту прав дітей проголошує найкраще забезпечення інтересів дитини для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає цей принцип як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.6 даної статті батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Сплата аліментів є одним із способів виконання вказаного зобов`язання щодо утримання дитини. Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, зобов`язання відповідача як батька дитини є абсолютним, безумовним та існує в силу самого факту батьківства. Виконання такого зобов`язання не може бути поставлене у залежність від факту повідомлення або не повідомлення відповідачеві державним виконавцем про наявність заборгованості із сплати аліментів.

Рішення суду про стягнення з відповідача аліментів та виконавче провадження з виконання такого рішення є інститутами примусової реалізації вказаного зобов`язання.

До того ж, будучи ознайомленим з рішенням суду про стягнення аліментів (в якому визначено частку з доходів відповідача, яку належить сплачувати в якості аліментів), відповідач, керуючись засадами справедливості та добросовісності (як основних засад регулювання сімейних відносин, згідно зі ст.7 СК України), з огляду на найкраще забезпечення інтересів дитини,міг самостійно розраховувати розміри щомісячних аліментних платежів на утримання дитини та здійснювати відповідні грошові перекази.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно відсутності його вини в невиконанні зобов`язання із сплати аліментів через стверджувань відповідачем неповідомлення про заборгованість з боку державного виконавця, та при вирішенні спору виходить з презумпції вини платника аліментів (що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судому постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.07.2020 по справі№362/4462/16-ц, провадження № 61-10968св19).

Ратифікувавши 27.02.1991 Конвенції про права дитини Україна узяла на себе зобов`язання щодо вжиття всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині держави, так і за кордоном (стаття 27 (4) Конвенції). Отже, факт виїзду позивачки з дитиною за кордон із початком збройної агресії не може впливати на зобов`язання відповідача щодо утримання дитини. Тим більше, що це зобов`язання визнане судом (рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2007 у справі №2-1977/2007 про стягнення аліментів, яке є обов`язковим до виконання).

Щодо розрахунку позовних вимог суд має вказати наступне.

Так, представником позивача надано копію довідки-розрахунку від 11.12.2023, складеної на запит представника позивачки головним державним виконавцем Святошинського ВДВС у місті Києві Центрального МРУЮ Бистрицькою Т.В. Згідно з вказаною довідкою період нарахування аліментів складає з жовтня 2019 (тобто з першого місяця прострочення сплати аліментів) по 11.10.2024 (тобто по дату досягнення дитиною сторін 18-річного віку).

За основу розрахунку узято показник середньої заробітної плати по м. Києву, що відповідає ч.2 ст.195 СК України, а також фактичним обставинам у справі (до позовної заяви додані докази статусу відповідача як фізичної особи-підприємця, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджено самим відповідачем у судовому засіданні).

Також до позовної заяви додано копію відповіді ГУ статистики у м. Києві від 14.11.2023 на адвокатський запит представника позивача про призупинення оприлюднення на офіційному веб-сайті Головного управління статистики статистичної інформації щодо середньої заробітної плати штатного працівника - через збройну агресію щодо України.

Суд погоджується з твердженням позивача, що вказана обставина не може бути підставою для порушення права дитини на належне матеріальне забезпечення (утримання) та приймає розрахунок заборгованості з аліментів, згідно з яким, починаючи з січня 2022 року (тобто з місяця, за який опубліковано останню статистичну інформацію по середній заробітній платі) за основу подальшого розрахунку аліментів прийнято показник середньої зарплати по Києву за січень 2022 року - 21 347,00 гривень.

За вказаних обставин суд вважає розрахунок позовних вимог таким, що відповідає положенням ст. 196 СК України, правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного від 25.04.2018 у справі №572/1762/15-ц (провадження №14-37цс18), а також фактичним обставинам справи. Так, відповідно до ч.1 ст.196 СК України, розмір неустойки (пені) становить 1% від розміру простроченої заборгованості з аліментів за кожен день прострочення до їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені (але не більше 100% заборгованості з аліментів, на яку нараховується пеня). Виходячи з довідки-розрахунку, прострочення сплати аліментів за кожний місяць, починаючи з жовтня 2019 року, по дату звернення з позовом до суду, склало більше, ніж 100 днів (тобто максимально можливий строк нарахування пені, за якого нарахування за щоденною ставкою 1% дорівнюватиме 100% основного боргу з аліментів за кожен такий місяць).

Відповідачем на підтвердження своїх заперечень не надано обґрунтованого належними та допустимими доказами контр-розрахунку. В той же час, відповідно до ч. ч. 3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Не ґрунтується на законі твердження відповідача про те, що розрахунок мав бути актуалізуватись (у бік зменшення) станом на дату прийняття рішення у справі, оскільки зі змісту пункту 22 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Факт добровільного погашення заборгованості відповідачем після відкриття провадження у справі не зменшує розміру заборгованості, на який була нарахована неустойка (пені) за увесь час прострочення періодичних (щомісячних) платежів з аліментів, оскільки таке зменшення (шляхом погашення заборгованості) мало місце після закінчення максимально допустимого 100-денного періоду нарахування неустойки (пені), як зазначено вище.

Таке зменшення також суперечило б суті неустойки (пені) як способу забезпечення виконання зобов`язань, завдання якого- сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.07.2020 по справі №362/4462/16-ц). Водночас, зменшення неустойки (пені) внаслідок такої нерегулярної (з періодичністю, встановленою на власний розсуд самим відповідачем) оплати заборгованості не здатне виконати вказані завдання та належним чином забезпечити виконання зобов`язань загрозою додаткових грошових втрат неналежного боржника. Проте, як зазначає Верховний Суд у вказаній постанові, після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Також суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки (пені) на підставі ч.2 ст.196 СК України, оскільки відповідачем не заявлено відповідну вимогу, та на її обґрунтування не надано відомостей щодо свого матеріального та сімейного стану, а застосування ч.2 ст.196 СК України судом за власною ініціативою суперечило б таким принципам цивільного судочинства, як змагальність (ст.12 ЦПК України) та диспозитивність (ст.13 ЦПК України).

За вказаних обставин суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Розподіляючи судові витрати суд керуєтьсся положеннями ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,142,258,259,263,268,352,354 ЦПК України, ст.ст. 7, 180, 181, 194-196 СК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 239 582 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2 395 грн. 82 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: