КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Матійчук Г.О.
Апеляційне провадження №22-ц/824/2877/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, штрафних санкцій та інфляційних витрат.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 15 серпня 2001 року укладено договір цільової позики на суму 1 300 000 (один мільйон триста тисяч грн) на строк до 01 грудня 2006 року.

За умовами договору позика має бути використана на придбання жилого або нежитлового приміщення в м. Києві поблизу станцій метро «Арсенальна» та «Печерська», загальною площею не менше 100 кв.м., яке в подальшому позичальник зобов`язується використовувати як офісне приміщення ТОВ «Меридиан Сервіс», засновником якого є позичальник та на придбання легкового автомобіля однієї з наступних марок: Мерседес, Ауді, БМВ, який позичальник в подальшому зобов`язується використовувати для потреб керівництва та працівників ТОВ «Меридиан Сервіс».

У разі порушення зобов`язань за даним договором позичальником, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати останнім на його користь штрафу в розмірі 50% від позики.

У разі невиконання позичальником договору у передбачений ним строк позикодавець додатково може вимагати сплати на його користь позичальником штрафу в розмірі 40% від суми позики.

Крім того, 20 серпня 2003 року між сторонами укладений договір позики на суму 700000 грн для придбання квартири в АДРЕСА_1 , площею не менше 70 кв.м.

На виконання умов договору від 15 серпня 2001 року ОСОБА_1 придбав квартиру 20 грудня 2001 року за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання умов договору від 20 серпня 2003 року, ОСОБА_1 придбав 18 вересня 2003 року квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Починаючи із 2006 року позивач не мав можливості зв`язатися із відповідачем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2008 року задоволено частково позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 та по 1/2 частині на автомобіль БВМ Х5 державний номер НОМЕР_1 .

У 2018 році позивач випадково зустрів відповідача та попросив повернути кошти, на що у відповідь почув погрози.

У квітні 2021 року позивач надіслав відповідачу лист-вимогу про повернення суми боргу, однак лист не був доставлений відповідачу.

З урахуванням вказаного позивач звернувся до суду за захистом свого права.

У прохальній частині позову просив:

Стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції та штрафних санкцій у сумі 13 723 070 грн , судові витрати .

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг, інфляційні втрати та штрафні санкції за Договором цільової позики від 15 серпня 2001 року та Договором позики від 20 серпня 2003 року у сумі 13723070 грн, судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.

Не погодившись з заочним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У скарзі посилався на ту обставину, що суд неповно з`ясував обставини щодо укладення договору позики, який як зазначає відповідач він не підписував, грошей не отримував, а відтак суд не з`ясував справжню природу правовідносин, що виникли між сторонами.

Просив призначити судову почеркознавчу експертизу, посилаючись на те, що був позбавлений можливості подати таке клопотання в суді першої інстанції, оскільки не був повідомлений про день та час розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 18 травня 2023 року, 27 липня 2023 року, 05 жовтня 2023 року, 21 грудня 2023 року, 29 січня 2024 року, 22 лютого 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.

Представники сторін брали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач надав належні докази на підтвердження своїх вимог і довів наявність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав .

У статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465св18).

Матеріали справи містять копію договору позики від 20 серпня 2003 року (т.1 а.с. 18-20), та копію договору позики від 15 серпня 2001 року (т.1 а.с. 21-22) укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Суд встановив, що між сторонами 15 серпня 2001 року підписано договір цільової позики.

Відповідно до умов договору отримана позичальником за даним договором позика використана на придбання житлового та нежитлового приміщення в місті Києві, поблизу станцій метро «Арсенальна» та «Печерська», загальною площею не менше 100 кв.м., яке в подальшому позичальник зобов`язується використовувати як офісне приміщення товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРИДІАН СЕРВІС», засновником якого є позичальник та на придбання автомобіля однієї із наступних марок: МЕРСЕДЕС, АУДІ, БМВ, який позичальник в подальшому зобов`язується використовувати для потреб керівництва та працівників товариства з обмеженою відповідальністю «МЕРИДІАН СЕРВІС».

Позикою за даним договором є сума коштів у розмірі 1 300 000 грн.

Положеннями Договору визначено, що позикодавець в момент підписання даного Договору передав у власність Позичальника, а позичальник отримав позику. Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю за його першої вимоги, але не раніше 01 грудня 2006 року протягом 10 днів. Позика повертається повністю, без поділу її на частини, готівкою. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

Договором встановлено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання за цим Договором позичальником, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати останнім на його користь штрафу в розмірі 50% від позики

На виконання умов договору, що вбачається із наданого до суду Договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2001 року, відповідачем придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Також судом встановлено, що між позивачем (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) 20 серпня 2003 року підписано договір позики.

Пунктом 1.1. даного Договору позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти, а позичальник їх отримав від позикодавця та зобов`язується повернути останньому таку суму грошових коштів до терміну встановленого даним Договору. Сума позики за даним Договором складає 700 000 грн.

Пунктом 2.2. встановлено, що позичальник зобов`язується використати суму позики в повному обсязі для придбання квартири в місті Києві, у будинку який має знаходитись на наступних АДРЕСА_1 загальною площею не менше 70 кв.м.

Відповідно до пункту 3.1. Договору, сума позики позичальнику має бути повернута за першої вимоги позикодавця, але не раніше 01 грудня 2006 року. Сума позики позичальником повертається позикодавцю у готівковій формі протягом 10 днів після надходження вимоги позикодавця.

Відповідно до пункту 5.1. Договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, відповідно до пункту 4 Договору.

За порушення умов даного Договору сторони несуть відповідальність передбачену ним на час укладення даного Договору законодавства.

На виконання умов договору, що вбачається із наданого до суду Договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2003 року, Відповідачем придбано квартиру за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 77,90 кв.м.

Відповідно до положень статті 41 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI, який був чинним на дату укладення зазначених договорів, передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (частина 1 ст. 42 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до змісту статті 151 ЦК УРСР, зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. В силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 374 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК УРСР).

Відповідно до зміст пунктів 1-2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV, ЦК України набув чинності 01 січня 2004 року, а також втратив чинність з 01 січня 2004 року, з-поміж інших нормативно-правових актів, Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, із змінами, внесеними до нього.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до правовідносин за Договором цільової позики від 15 серпня 2001 року та Договором позики від 20 серпня 2003 року починаючи із 01 січня 2004 року застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Документи, отримані за допомогою факсимільного чи інших аналогічних засобів зв`язку, приймаються судом до розгляду як письмові докази у випадках і в порядку, які встановлені законом або договором.

Разом з тим, слід звернути увагу, що вказані копії договорів не є посвідченими, і матеріали справи не містять доказів дослідження судом оригіналів вказаних договорів. Крім того, договір від 20 серпня 2003 року не містить повного тексту, оскільки після п.6.1 одразу слідує п.17, що свідчить про невідповідність договорів вимогам ст. 95 ЦПК України, а відтак є неналежними доказами.

Як пояснив представник позивача оригінали документів у позивача відсутні, і на даний час, ані в майбутньому таких оригіналів позивач представити не зможе.

З огляду на пояснення представника позивача, представник відповідача в суді апеляційної інстанції відмовилася від клопотання про призначення судово- почеркознавчої експертизи.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування статті 545 ЦК України і вказано, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

З огляду на те ,що у позивача відсутні оригінали договорів позики , суди першох інстанції дійшов помилкового висновку, що боргове зобов`язання не виконано, у зв`язку із чим наявні правові підстави для стягнення суми боргу з відповідача відповідно до заявлених позовних вимог.

Саме факт відсутності в позивача оригіналу документу, який безпосередньо посвідчив факт передання-отримання грошових коштів у борг, є доказом повернення цих коштів. Відсутність у позивача оригіналу розписки є підставою для відмови в задоволенні позову.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З урахуванням встановлених у суді апеляційної інстанції обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, штрафних санкцій та інфляційних витрат відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова