Номер провадження: 22-ц/813/4801/24
Справа № 523/450/13- ц
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»

на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року

у цивільній справі за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та внесення змін у кредитний договір,

встановив:

У провадженні Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року перебуває цивільна справа за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та внесення змін у кредитний договір.

У грудні 2023 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду із заявою про збільшення позовних вимог за змістом якої просило:

1.стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №1350 від 10 липня 2007 року в розмірі 6312,02 дол.США, яка складається з:

- прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.08.2007 р. по 01.01.2013 р. 3201,97 дол. США,

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.01.2010 р. по 01.01.2013 р. 1949,71 дол.США,

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.01.2010 р. по 01.01.2013 р. 1160,34 дол. США;

- 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором за період 18.09.2020 р. по 23.02.2022 р. - 444,70 дол США;

2. з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 327,19 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 березня 2024 року про виправлення описки, частково задоволено клопотання позивача про прийняття заяви про збільшення позовних вимог. Прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами та пенею у розмірі 6311,12 дол. США. Відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог про стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі, АТ «Ощадбанк», посилаючись на хибність висновку суду першої інстанції про те, що 3% річних, про стягнення яких позивач просив у заяві про уточнення позовних вимог, є новими позовними вимогами, просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року щодо відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог про стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представниця АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Шиндерова Н.С., доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представниці АТ «Державний ощадний банк України» - адвоката Шиндерової Н.С. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.,

З огляду на вимоги ч. 1 статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, предметом апеляційного перегляду є ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року щодо відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог про стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.

Відмовляючи у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог щодо вимог про стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивач одночасно просить змінити як предмет позову, доповнюючи його, як новою вимогою про стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості, так і підстави позову щодо цієї позовної вимоги.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною АсамблеєюОрганізації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France"), заява N 23805/94).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (див. постанови 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц (провадження N 14-473цс18, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (провадження N 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23).

Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15, від 26 червня 2019 року у справі N 587/430/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі N 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі N 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі N 916/585/18 та у справі N 904/5726/19, від 06 липня 2021 року у справі N 911/2169/20, від 22 вересня 2021 року у справі N 904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі N 759/17146/20 (провадження N 61-7914св23), від 22 травня 2024 року у справі N 128/285/18 (провадження N 61-15740св23), Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року у справі N 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року у справі N 927/977/23 та інші.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23) виснувала, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі N 657/1024/16-ц (провадження N 14-5цс23) зазначила, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то в разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом, у січні 2013 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду із вказаним вище позовом, у яком просило:

1.стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №1350 від 10 липня 2007 року в розмірі 4 093,50 дол.США, яка складається з:

- прострочених процентів за користування кредитом за період з 21.11.2009 року по 25.12.2012 року 3 116,33 дол. США;

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 09.04.2012 року по 25.12.2012 року- 977,17 дол.США;

2. внести зміни до кредитного договору №1350 від 10.07.2007 року:

- в п.1.2 слова та цифри «на 84(вісімдесят чотири) місяці» з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 10 липня 2014 року» замінити на «терміном остаточного погашення кредиту встановити дату подання позовної заяви»;

- в п.3.3.4 «останнє погашення кредиту в сумі 49,00 дол. США, що складає 247,45 грн. по курсу НБУ на 10 липня 2014 року здійснити не пізніше 10 липня 2014 року» замінити на «останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше подання цієї позовної заяви»,

Вирішити питання щодо судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №1350 від 10 липня 2007 року, який сторонами не розірвано, тож з ОСОБА_1 на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором, яка складається з прострочених процентів за користування кредитом та пені.

У грудні 2023 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду із заявою про збільшення позовних вимог у якій просило:

1.стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №1350 від 10 липня 2007 року в розмірі 6312,02 дол.США, яка складається з:

- прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.08.2007 р. по 01.01.2013 р. 3201,97 дол. США,

- пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.01.2010 р. по 01.01.2013 р. 1949,71 дол.США,

- пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.01.2010 р. по 01.01.2013 р. 1160,34 дол. США;

- 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором за період 18.09.2020 р. по 23.02.2022 р. - 444,70 дол США.

Так вимоги позивача, викладені у заяві про збільшення позовних вимог, про стягнення з ОСОБА_1 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором за період 18.09.2020 р. по 23.02.2022 року у розмірі 444,70 дол США, обґрунтовані правом кредитора на вказаної суми, як відповідальності боржника перед кредитором за прострочення виконання грошового зобов`язання, у порядку ст. 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції та відхиляючи протилежні доводи апеляційної скарги, виснує що заявляючи у грудні 2023 року вимогу про стягнення з ОСОБА_1 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором за період 18.09.2020 р. по 23.02.2022 р АТ «Ощадбанк» фактично заявив нову матеріально-правову вимогу та одночасно на її обґрунтування навів і нові юридичні підстави позову ст. 625 ЦК України.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог у частині стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким надано належну правову оцінку.

Погоджуючись із вказаними вище висновками та мотивами суду, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом вказаного питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а ухвалу суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси 19 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова