КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Печерської РДА у м. Києві, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» у якому просив зобов`язати Печерську РДА у м. Києві зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.02.2010 ОСОБА_1 , як працівник Управління адміністративними будинками Державного управління справами, був заселений в гуртожиток в кімнату АДРЕСА_2 , згідно направлення на виділення місця. Ордер залишився в коменданта на руках.

У вказаній кімнаті в гуртожитку по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 не зареєстрований, але фактично мешкає там з 2010 року, отримує за вказаною адресою кореспонденцію, обслуговується в медичній установі за місцем проживання, оплачує комунальні послуги та електроенергію, зробив в ній косметичний ремонт, завіз свої меблі та особисті речі і, таким чином, постійно нею користується.

Вселення ОСОБА_1 в гуртожиток комендантом гуртожитку свідчить про існування єдиної правової підстави для цього - спеціального ордеру, який залишає у себе комендант в обмін на заселення. Нарахування комунальних послуг та оплати за тримання гуртожитку свідчить про те, що згідно спеціального ордеру ОСОБА_1 було проведено нарахування коштів до сплати за комунальні послуги та утримання гуртожитку по найму. Тобто, фактично в усній формі по домовленості з балансоутримувачем, станом на день вселення, з ОСОБА_1 укладено договір найму кімнати у гуртожитку і так як ОСОБА_1 до цього часу сплачує комунальні послуги та за утримання кімнати № 98 в гуртожитку на надані йому розрахункові рахунки, то договір найму з ним не розірвано.

Позивач вказує, що є всі підстави для реєстрації місця проживання позивача у кімнаті АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 1-6).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.02.2024 позов ОСОБА_1 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_4 . Зобов`язано Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_4 . Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 231 - 238).

В апеляційній скарзі, Печерської РДА у м. Києві, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що наявність ордеру та процедура вселення на підставі ордеру є суб`єктивним твердженням та не підтверджується жодними доказами. Крім того, згідно листа Державного управління справами, позивачу видавалось ліжко-місце, а не кімната (т. 2 а.с. 1-5).

Відзиву від учасників справи не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2010 ОСОБА_1 , як працівник Управління адміністративними будинками Державного управління справами був заселений в гуртожиток в кімнату № 3 за адресою: АДРЕСА_3 , згідно направлення на виділення місця.

Позивач вказує, що ордер залишився в коменданта на руках, проте відповідачі даний факт заперечують та вказують на відсутність такого ордеру.

З 01.01.2013 кімната № 3 була перенумерована на № 104, а з 2015 року - на № 98.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, було опитано свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили факт заселення та проживання позивача з 2010 року.

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . Іншого власного житла в м. Києв ОСОБА_1 не має.

За час проживання в гуртожитку ОСОБА_1 сумлінно сплачує рахунки за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату за комунальні послуги, електроенергію та одночасно не заперечувалось відповідачем.

З наданих матеріалів справи вбачається, що гуртожиток на АДРЕСА_3 знаходився на балансі Державного управління справами до 2014 року. Відповідно до розпорядження ВО КМР (КМДА) від 12.09.2012 № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» у 2012 році переданий до комунальної власності м. Києва та до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації і на даний час перебуває на балансі та обслуговуванні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

З приводу реєстрації за фактичним місцем проживання ОСОБА_1 неодноразово звертався до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, проте було відмовлено.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час проживає у гуртожитку, вважає його своїм житлом.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 ЖК УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 вселився до кімнати в гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 з підстав, що не суперечать п. 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався цим житлом - протягом 14 років, дійшов обґрунтованого висновку, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції. При цьому, виселення позивача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

При цьому, проживання позивача у гуртожитку відбувалось на підставі договору, укладеному між Державним управлінням справами з попереднім балансоутримувачем гуртожитку ДП «Екос» АТ «ХК «Київміськбуд», тобто, попередній власник гуртожитку по АДРЕСА_3 не заперечував проти проживання ОСОБА_1 в кімнаті № 3 (яка в подальшому перенумеровувалась), та ані попередній власник, ані діючий не ставили питання про його виселення. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Печерської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді