справа № 644/3186/20
провадження № 2/361/85/24
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2024 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Панек А.С., Лебідя В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Універсал Банк про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Універсал Банк (далі АТ Універсал Банк або Банк) про визнання договору іпотеки недійсним, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 15 червня 2007 року, зі змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Універсал Банк, у частині передання в іпотеку нерухомого майна: склад (літ. Б) площа 1074,7 м2, майстерня (літ. З) площа 41,5 м2, вісова (літ. К) площа 5,8 м2, будівля насосної (літ. Р) 9 м2, склад (літ. С) площа 74,7 м2.

В обґрунтування позову зазначав, що з 20 грудня 2018 року він є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні № 49176475, боржником у якому є відповідач ОСОБА_2 , посилався на те, що 15 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Банк універсальний (правонаступником якого є АТ Універсал Банк) та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, який порушує його права як стягувача у зведеному виконавчому провадженні № 49176475, а саме: відповідно до умов цього договору іпотеки ОСОБА_2 передала в іпотеки Банку майновий комплекс, який складається будівель і споруд загальною площею 7775,2 м2 із 15 об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , та який належить їй ( ОСОБА_2 ) на підставі договору дарування нежитлового приміщення, посвідченого 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г.

Разом з тим, на підставі вказаного договору дарування ОСОБА_2 набула у власність майновий комплекс, який складається будівель і споруд загальною площею 6568,6 м2 із 10 об`єктів нерухомого майна. Таким чином, до предмета іпотеки було безпідставно включені п`ять об`єктів нерухомого майна, саме: склад (літ. Б) площа 1074,7 м2, майстерня (літ. З) площа 41,5 м2, вісова (літ. К) площа 5,8 м2, будівля насосної (літ. Р) 9 м2, склад (літ. С) площа 74,7 м2, які ОСОБА_2 не отримувала в дар на підставі вказаного договору дарування та не набувала на них право власності, тому це майно не може бути предметом будь-яких угод. Вважає, що за таких обставин вказаний договір іпотеки на підставі ст. 229 ЦК України, зокрема, правочин вчинений внаслідок помилки, має бути визнаний судом недійсним. Його право на оскарження вказаного вище договору іпотеки встановлено постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала.

Представник відповідач АТ Універсал Банк Худак А.А. подала до суду заяву, у якій просила суд здійснювати розгляд справи за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача АТ Універсал Банк Казаєва О.О. подала до суду відзив на позов, у якому, посилаючись на те, що у даному випадку при укладенні спірного іпотечного договору будь-яких порушень прав позивача не відбулося, оскільки на день укладення цього договору позивач не набув статусу кредитора ОСОБА_2 , право власності на момент укладення спірного іпотечного договору підтверджувалося належними доказами, тому доводи позивача про відсутність права власності на 5 об`єктів, які разом із 10 іншими об`єктами, складають єдиний майновий комплекс, який переданий в іпотеку Банку, є безпідставними. Просила суд у задоволенні позову відмовити.

З`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 15 червня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-07, а також будь-яких додаткових договорів до нього, ОСОБА_2 передала в іпотеку ВАТ Універсал Банк майновий комплекс, що складається з будівель: прохідна (літ А) площа 33,1 м2, виробниче приміщення по виробництву взуття (літ В) площею 1116,2 м2, котельня (літ Г) площа 104,4 м2, водонапірна башта (літ Д) площа 25,2 м2, погреб (літ Л) площа 609,8 м2, склад (літ Ж) площа 530,9 м2, склад металевий (літ Е) площа 757,7 м2, виробничий корпус (літ Н) площа 1050,7 м2, виробничий корпус (літ О) площа 1626,8 м2, приміщення виробничого цеху (літ П) площа 713,8 м2, склад (літ Б) площа 74,7 м2, майстерня (літ. З) площа 41,5 м2, вісова (літ. К) площа 5,8 м2, будівля насосної (літ. Р) 9 м2, склад (літ. С) площа 74,7 м2, загальною площею 7775,2 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування нежитлового приміщення, посвідченого 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 9263.

Додатковою угодою від 30 листопада 2007 року № 1 до договору іпотеки від 15 червня 2007 року передбачено, що предметом договору є: а) майновий комплекс, що складається із будівель загальною площею 7775,2 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; б) земельна ділянка із кадастровим номером :01:065:0002, площею 4,9602 га, що розташована за цією ж адресою та на якій розташований майновий комплекс.

07 грудня 2009 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 2-2767/2009 за позовом ВАТ Універсал Банк до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов Банку задоволено частково. Цим судовим рішенням, зокрема, звернуто стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс, що складається з будівель: прохідна (літ А) площа 33,1 м2, виробниче приміщення по виробництву взуття (літ В) площею 1116,2 м2, котельня (літ Г) площа 104,4 м2, водонапірна башта (літ Д) площа 25,2 м2, погреб (літ Л) площа 609,8 м2, склад (літ Ж) площа 530,9 м2, склад металевий (літ Е) площа 757,7 м2, виробничий корпус (літ Н) площа 1050,7 м2, виробничий корпус (літ О) площа 1626,8 м2, приміщення виробничого цеху (літ П) площа 713,8 м2, склад (літ Б) площа 74,7 м2 та на земельну ділянку, на якій знаходиться майновий комплекс, кадастровий номер :01:065:0002, площею 4,9602 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 на праві власності.

Із матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Відділ ДВС) перебувало зведене виконавче провадження № 49176475, до якого входили, зокрема, ВП № 25886852, ВП № 40015767, сторонами у якому були: боржник ОСОБА_2 , стягувачем за ВП № 25886852 та ВП № 40015767 АТ Універсал Банк.

22 жовтня 2018 року у ході вказаного зведеного виконавчого провадження № 49176475 Відділом ДВС сформовано та направлено до ДП СЕТАМ заявку на реалізацію арештованого майна, згідно із якою визначено реалізувати арештоване майно, зокрема, майновий комплекс, що складається з будівель: прохідна (літ А) площа 33,1 м2, виробниче приміщення по виробництву взуття (літ В) площею 1116,2 м2, котельня (літ Г) площа 104,4 м2, водонапірна башта (літ Д) площа 25,2 м2, погреб (літ Л) площа 609,8 м2, склад (літ Ж) площа 530,9 м2, склад металевий (літ Е) площа 757,7 м2, виробничий корпус (літ Н) площа 1050,7 м2, виробничий корпус (літ О) площа 1626,8 м2, приміщення виробничого цеху (літ П) площа 713,8 м2, склад (літ Б) площа 74,7 м2, майстерня (літ. З) площа 41,5 м2, вісова (літ. К) площа 5,8 м2, будівля насосної (літ. Р) 9 м2, склад (літ. С) площа 74,7 м2, загальною площею 7775,2 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

20 грудня 2018 року згідно із постановою Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про передачу виконавчих проваджень, виконавче провадження ВП № 57221426, у якому стягувачем є ОСОБА_1 передано до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в провадженні якого перебувало зведене виконавче провадження № 49176475.

11 травня 2019 року ДП СЕТАМ проведено електронні торги з реалізації зазначеного вище майнового комплексу, загальною площею 7775,2 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем яких стало Приватне акціонерне товариство Українська пивна компанія, яке 21 травня 2019 року зареєструвала право власності на вказаний майновий комплекс.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , не погоджуючись з діями Відділу ДВС щодо передачі на реалізацію майнового комплексу, до складу якого увійшли 5 будівель, які не були визнані судом при розгляді цивільної справи № 2-2767/2009 як предмет іпотеки, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. по передачі на реалізацію вказаних об`єктів нерухомості.

16 січня 2020 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду у задоволенні вказаного адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

25 лютого 2020 року постановою Другого апеляційного адміністративного суду вказане рішення від 16 січня 2020 року скасоване та ухвалене нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо передачі на реалізацію об`єктів нерухомості згідно із заявкою на реалізацію арештованого майна ВП № 25886852 на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 року по справі № 2-2767/09.

Відомостей про будь-які подальші дії, вчиненні позивачем ОСОБА_1 на виконання вказаного судового рішення, матеріали даної справи не містять та позивачем у позовній заяві не зазначено.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на вказану постанову від 25 лютого 2020 року Другого апеляційного адміністративного суду, зокрема, що він має матеріальні права та інтерес щодо загального обсягу майнових зобов`язань ОСОБА_2 , вказуючи, що договір іпотеки, укладений 15 червня 2007 року, зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 , заважає йому реалізувати свої права та інтереси, оскільки цей правочин укладений із порушенням вимог законодавства, зокрема, ОСОБА_2 передано в іпотеку майновий комплекс, до складу якого увійшли п`ять об`єктів нерухомого майна, які не належали ОСОБА_2 та право власності на які не були зареєстровані у встановленому законом порядку за ОСОБА_2 , тому вважає, що з підстав ст. 229 ЦК України, а саме допущена помилка щодо визначення права власності ОСОБА_2 , цей договір має бути визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Загальні вимоги щодо чинності правочинів встановлені у ст. 203 ЦК України, зокрема, у ч. ч. 1, 3, 5 цієї статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Тлумачення ст. ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 83/2010 зробила висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Однією з підстав визнання правочину недійсним є помилка щодо обставин, які мають істотне значення.

У ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При цьому тільки сторона правочину, яка помилялась, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.

У даній справі позов про визнання недійсним правочину подала особа, яка не була стороною оспорюваного нею правочину заінтересована особа.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 роз`яснив, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 роз`яснив, що наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Зі змісту встановлених вище обставин та висновків Верховного Суду суд вважає, що оскільки у даній справі, йдеться про оскарження позивачем, який набув статусу стягувача у виконавчому провадженні, за яким боржником є ОСОБА_2 , та за рахунок іпотечного майна вважає можливим задовольнити свої матеріальні вимоги у виконавчому провадженні, дійсності договору іпотеки, який укладений 15 червня 2007 року Банком та ОСОБА_3 , зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, тобто укладений до набуття статусу стягувача у виконавчому провадженні позивача у цій справі ОСОБА_1 , що, на думку суду, у свою чергу, унеможливлює висновок про порушення таким правочином прав позивача, оскільки особа до набуття її статусу стягувача не могла мати жодних прав та обов`язків по відношенню до боржника, у даному випадку до ОСОБА_2 .

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зробив висновок, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів на момент вчинення оспорюваного правочину.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, не довів наявності у нього порушеного права (інтересу) саме на момент вчинення оспорюваного правочину, факти порушення його майнового права саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Будь яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем суду не надано.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного правочину, так і не був на момент укладення спірного правочину стягувачем у виконавчому провадженні, боржником за яким була ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що на момент вчинення цього правочину порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача відсутнє.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що належних і допустимих доказів того, що на момент укладення 15 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 , зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2007 року, договору іпотеки, мало місце порушення прав і законних інтересів позивача ОСОБА_1 ,суду не надано, тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Універсал Банк про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.