КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/137/21-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2918/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Ігоря Грабця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник Ігор Віталійович, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та скасування державної реєстрації права власності,

встановив:

у січні 2021 року прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 січня 2017 року, видане на ім`я ОСОБА_1 на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яка складається з квартири АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстроване в реєстрі за № 7-2; визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 жовтня 2020 року.

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що в серпні 2020 року до суду направлено обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 00000221 від 19 червня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, в якому Київську міську раду, згідно постанови від 15 лютого 2019 року, визнано потерпілим. В ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 14 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кулик Н.М. зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за

ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 9 липня 2002 року, про що містяться дані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У вказаній квартирі ОСОБА_6 проживав разом зі своїм сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Актовим записом про смерть № 6585 від 25 квітня 2016 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина, яка складалася з вищезазначеної квартири, і спадкоємцем першої черги за законом на вказане майно померлого є його син ОСОБА_6 , який оформити у встановленому законом порядку свої права на спадкове майно не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 також помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 8594 від 31 травня 2016 року.

Прокурор стверджував, що в ході досудового розслідування з`ясовано, що на адресу Дев`ятої київської державної нотаріальної контори 3 серпня 2016 року надійшла нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини ОСОБА_6 , розглянувши яку державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. постановою від 2 вересня 2016 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину законом, мотивувавши її відсутністю доказів підтвердження родинних відносин та факту проживання однією сім`єю з померлим. У подальшому представником ОСОБА_1 - ОСОБА_7 до вказаної державної нотаріальної контори була надана копія рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі № 362/4797/16-ц про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2010 року до 6 травня 2016 року та факту перебування непрацездатної ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_6 , на підставі якого державним нотаріусом Майданником І.В. 10 січня 2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 , яка складалася з квартири АДРЕСА_1 . У подальшому ОСОБА_1 відчужила квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2017 року.

Прокурор вважав, що вказаний договір купівлі-продажу був спрямований виключно на подальше приховування незаконно набутого нерухомого майна померлого ОСОБА_6 та його використання всупереч закону, тому такий правочин порушує публічний порядок, тобто є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається.

Прокурор зазначав, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року було скасовано за результатами розгляду заяви прокурора Київської області про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та 30 жовтня 2019 року ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 у зв`язку із ненаданням належних та достатніх доказів. Спадкова справа також не містить будь-яких доказів у підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права на спадкування майна ОСОБА_6 , а свідоцтво про право на спадщину за законом державним нотаріусом було видано безпідставно та неправомірно, тому наявні підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 1301 ЦК України.

Прокурор посилався на те, що спадкодавець ОСОБА_6 спадкоємців за законом не мав, заповіту не складав, тому на підставі ст. 1277 ЦК України його спадщина повинна бути визнана судом відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва. Однак, в ході підготовки позовної заяви установлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру 15 жовтня 2020року зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 , яка є близькою родичкою представника ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000221 від 16 червня 2017 року - адвоката Павленка Р.Г., на підставі договору купівлі-продажу від 15

жовтня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У подальшому, 23 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що зареєстровані за одним і тим же місцем проживання - АДРЕСА_2 , укладено спадковий договір, зареєстрований в реєстрі за № 1669, яким передбачено, що після смерті ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до ОСОБА_8 .

Прокурор вважав, що вищевказані договори містять всі ознаки нікчемності, передбачені ст. 228 ЦК України, як такі, що порушують публічний порядок, укладені всупереч інтересам держави та спрямовані виключно на подальше приховування викраденого у територіальної громади шляхом зухвалого шахрайства майна, яке слід визнати відумерлою спадщиною.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року позов задоволено частково, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 10 січня 2017 року, видане на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстроване в реєстрі за № 7-2. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2 102грн.

У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н.просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, застосування до спірних правовідносин нерелевантних за встановлених обставин правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури вважає, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку, що позивач не спростував презумпцію правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, оскільки у своїх доводах, викладених у запереченнях від 29 червня 2023 року, відповіді на відзив від 14 листопада 2022 року, запереченнях від 23 травня 2023 року, письмових поясненнях до судових дебатів від 3 жовтня 2023 року та частково у самій позовній заяві є посилання на недобросовісність набуття ОСОБА_2 спірної квартири.

Прокурор вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 760/3709/18-ц, оскільки останній стосується спору про витребування майна, однак в даній справі прокурором позовна вимога про витребування спірної квартири із застосуванням правового механізму віндикації не заявлена, а матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази на підтвердження фактів недобросовісної та нерозумної поведінки усіх осіб із ланцюга учасників спірних правовідносин, у тому числі й останньої набувачки - ОСОБА_2 . Специфіка цієї справи полягає в тому, що право власності первинного відчужувача ОСОБА_1 на спірне майно виникло не на підставі рішення суду, а у зв`язку з отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом як членом сім`ї померлої особи ( ОСОБА_6 ), при цьому факт належності до сім`ї померлої особи було встановлено скасованим рішенням суду про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Відтак, суд першої інстанції не врахував той факт, що підставою для спадкування за законом є наявність родинних зв`язків з померлим і

відсутність у ОСОБА_1 таких зв`язків унеможливлює виникнення в особи права спадкування за законом. Крім цього, за відсутності належних та допустимих доказів спадкоємництва за законом або заповітом, у законному порядку набути право власності на спадкове майно неможливо, відтак видане на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом з використанням скасованого у подальшому за відповідною заявою прокурора судового рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, так і договір купівлі-продажу спірної квартири від 20 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , були спрямовані виключно на безпідставне заволодіння та подальше приховування незаконно набутого шляхом шахрайства нерухомого майна (спірної квартири) померлого ОСОБА_9 .

Також прокурор зазначає, що вказані обставини були встановлені у кримінальному провадженні № 00000221 від 19 червня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, досудове розслідування у якому завершено 5 серпня 2020 року із направленням до суду обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 , де наразі триває судовий розгляд цієї кримінальної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Павленко Р.Г. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідачки стверджує, що прокурор навмисно приховав наявність спадкоємиці ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , яка з липня 2009 року по 20 квітня 2016 року проживала із спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім`єю, що встановлено рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 9 листопада 2016 року, яке набрало законної сили.

Також представник відповідачки ставить під сумнів правомірність звернення прокурора до суду із даним позовом, оскільки матеріали справи не містять документів на підтвердження обставин, які б перешкоджали Київській міській раді самостійно звернутись до суду за захистом інтересів держави, як уповноваженого органу на звернення до суду за захистом з відповідним позовом про визнання спадщини відумерлою та оформлення речового права на відповідний об`єкт нерухомості за територіальною громадою міста Києва. Більше того, згідно листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 056/08/95-27744 від 20 грудня 2019 року до Департаменту не надходило інформації про наявність підстав для вжиття заходів щодо визнання відумерлою спадщиною квартири АДРЕСА_1 .

Крім цього, представник відповідачки посилається на пропуск прокурором строку позовної давності, оскільки кримінальне провадження № 00000221 було розпочате ще в 2017 році, і тоді ж у жовтні-грудні 2017 року органом досудового розслідування отримано доступ до судових рішень та доказів, на які посилається прокурор у позові. Більше того, кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 , на яку посилається прокурор, на даний момент Білоцерківським міськрайонним судом не розглянута, провину ОСОБА_1 не доведено, вироку суду в даній справі немає.

Київська міська рада та державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.99, 110, 132, 142 т.5), двічі явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, завідувач Дев`ятої київської державної нотаріальної направила до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника (с.с.124 т.5).

Відповідачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись за наявними у матеріалах справи поштовими адресами проживання, однак судові повістки-повідомлення повернулись до апеляційного

суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.100-102, 107-109, 155-156, 140-141 т.5).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять інших адрес місця проживання або місця знаходження відповідачки ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 .

Третя особа ОСОБА_4 , у відповідності до положень ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України (http://court.gov.ua/) (с.с.111-112,143 т.5).

Таким чином, Київська міська рада, відповідачка ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання двічі не з`явилися, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурора Наумової К.О., яка апеляційну скаргу підтримала, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Павленка Р.Г., який проти апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 9 липня 2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, дублікат якого виданий 11 грудня 2015 року органом приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_10 (с.с.72 т.2).

14 грудня 2015 року державним реєстратором Кулик Н.М. відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_6 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (с.с.73 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 6585 від 25 квітня 2016 року (с.с.16 т.2).

29 липня 2016 року із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_6 звернулася ОСОБА_4 (с.с.87 т.2), у зв`язку із чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. була заведена спадкова справа № 11/2016.

Відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 був сином ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 8594 від 31 травня 2016 року (с.с.18 т.2).

3 серпня 2016 року до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального

округу Юхневич Т.В. 1 серпня 2016 року, зареєстрована в реєстрі за номером 868, про прийняття нею спадщини ОСОБА_6 (с.с.7 т.2), у зв`язку із чим була заведена спадкова справа № 584/2016.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у цивільній справі № 362/4797/16-ц встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з березня 2010 року до 6 травня 2016 року, а також встановлено факт перебування непрацездатної ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_6 у період з 23 лютого 2014 року до 6 травня 2016 року (с.с.67 т.2).

10 січня 2017 року ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_6 , державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , батьку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого був його син, ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (с.с.103 т.1).

20 лютого 2017 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., зареєстрований в реєстрі за номером 338, відповідно до умов якого продавець продала та передала покупцю, а покупець купила та прийняла від продавця на викладених нижче умовах квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 72,60 кв. м., житловою площею 28,50 кв.м. (с.с.108-110 т.1).

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2017 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 100 300грн. Така вартість квартири визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічну нерухомість; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості.

У червні 2017 року Слідчим управлінням ГУ НП в Київській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000221 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, у ході якого було встановлено, що невідомі особи шахрайським способом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУ НП в місті Києві Коваленко О.А. від 17 серпня 2017 року, квартиру АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000221 (с.с.130 т.1).

В рамках вказаного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року було проведено судову будівельно-технічну експертизу, за результатами якої судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Апанасенко В.В. було складено висновок експерта № 24/52 від 4 листопада 2019 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 20 лютого 2017 року, складала 1 812 958грн без ПДВ (с.с.108-116 т.1).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у цивільній справі № 362/4797/16-ц за нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту

проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а також її перебування на утриманні ОСОБА_6 відмовлено (с.с.94-98 т.1).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Сидорова Є.В. від 17 грудня 2019 року у справі № 761/47310/19 на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000221, з позбавленням права на відчуження та розпорядження вищевказаним майном (с.с.131-135 т.1).

20 квітня 2020 року між ОСОБА_3 (замовник) та адвокатом Павленком Р.Г. (виконавець) був укладений договір про надання адвокатських послуг, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених цим договором, надати замовнику послугу щодо захисту його інтересів у правоохоронних органах, органах прокуратури та суду, державних та недержавних установах та організаціях (с.с.144-145 т.1).

У квітні 2020 року адвокатом Павленком Р.Г. в інтересах ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Сидорова Є.В. від 17 грудня 2019 року, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року була залишена без змін, а апеляційна скарга - без задоволення (с.с.139-143 т.1).

7 серпня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000221 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, направлений до Васильківського міськрайонного суду Київської області (с.с.162 т.1).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Голуб О.А. від 12 серпня 2020 року задоволено клопотання адвоката Павленка Р.Г., подане в інтересах власниці арештованого майна ОСОБА_3 , про скасування арешту майна, скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі № 761/47310/19, на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 (с.с.136-138 т.1).

15 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований в реєстрі за номером 1268, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити обумовлену цим договором грошову суму (с.с.126-129 т.1).

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2020 року, продаж квартири вчинено за 1 554 700грн, які продавець отримала від покупця до підписання цього договору. Розрахунок за цим договором проведено відповідно до вимог чинного законодавства в безготівковій формі. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1 554 700грн та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Оплата придбання квартири підтверджується квитанцією № 228 від 15 жовтня 2020 року та платіжним дорученням № 63 від 15 жовтня 2020 року (с.с.217-218 т.2).

23 грудня 2020 року між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_8 (набувач) був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований в реєстрі за номером 1669, відповідно до умов якого відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу квартиру АДРЕСА_1 , а

набувач, після смерті відчужувача, приймає зазначену квартиру у власність і зобов`язується виконати розпорядження відчужувача, визначені цим договором (с.с.146-149 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_6 та перебування ОСОБА_1 на утриманні останнього, яке слугувало підставою для видачі цього свідоцтва, було скасовано за результатами його перегляду за нововиявленими обставинами, і у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не спростовано презумпцію правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та повернення її територіальній громаді, є неефективним способом судового захисту, оскільки при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою статті 1277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес

(законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

При цьому, за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України, справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц вказано, що «положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим, законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.»

Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 дійшла таких висновків:

«Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право.

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

Аналогічні висновки, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, зроблено, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/8669/19, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 336/665/19, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 205/6482/19.

Частина 4 статті 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з правового висновку Великої Палати Верховного Суду при вирішенні спору про визнання спадщини відумерлою, суд першої інстанції правильно зазначив, що підстав для задоволення позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передачі зазначеного спадкового майна до власності територіальної громади встановлено під час судового розгляду не було.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу недобросовісності ОСОБА_2 , як набувача спірного майна, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється

презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Важливо також перевірити добросовісність насамперед набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця.

Не може вважатися добросовісною особа, яка придбаває майно на підставі правочину, якщо вона знала чи могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, а також знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (схожі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61)).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на

підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За обставинами даної справи ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 жовтня 2020 року з ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Чайкою І.Г.

На час укладення договору спірна квартира не перебувала під арештом, а на виконання умов договору ОСОБА_2 перерахувала продавцю ОСОБА_3 1 554 700грн, що підтверджується платіжним дорученням № 63 від 15 жовтня 2020 року.

Заперечуючи добросовісність ОСОБА_2 , прокурор зазначає, що вона придбала квартиру у ОСОБА_3 , яка не була добросовісним набувачем спірної квартири, так як придбала її у ОСОБА_1 за 100 300грн, хоча вартість квартири згідно висновку експерта становилоа 1 812 958грн. При цьому, ОСОБА_1 не мала права на відчуження спірної квартири, так як не була спадкоємцем за законом ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також прокурор стверджує, що ОСОБА_2 , на момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу, була обізнана з фактом незаконного набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру з подальшим її відчуженням на користь ОСОБА_3 , а також з фактом проведення досудового розслідування за даним фактом, оскільки ОСОБА_8 , який є близьким родичем ОСОБА_2 , здійснювалось представництво інтересів ОСОБА_3 , як власниці спірної квартири, під час розгляду слідчим суддею питання про скасування арешту цієї квартири, накладеного у кримінальному провадженні № 0000221, та визнання її речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Наданими суду матеріали підтверджується, що адвокат Павленко Р.Г., представляючи інтереси ОСОБА_3 , звертався до суду з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на спірну квартиру та з клопотанням про скасування такого арешту, яке 12 серпня 2020 року було задоволено, а арешт, накладений на спірну квартиру у рамках кримінального провадження № 0000221, скасований. Вказані обставини адвокат Павленко Р.Г. не заперечував, представляючи інтереси відповідачки ОСОБА_2 у даній справі.

Разом з цим, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_8 у повній мірі був обізнаний з матеріалами кримінального провадження № 0000221, так як ОСОБА_3 , інтереси якої він представляв, не була підозрюваною в цьому кримінальному провадженні, а допитувалась лише як свідок.

Відсутні відомості і про обізнаність ОСОБА_8 про факт звернення прокурора до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000221 на момент подання ним клопотання про скасування арешту майна.

Під час апеляційного розгляду представник ОСОБА_2 - адвокат Павленко Р.Г.

заперечував проти обізнаності з обставинами кримінального провадження.

Частина 6 статті 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час судового розгляду прокурором не було доведено, що відповідачка ОСОБА_2 була обізнана про наявність кримінального провадження, а також про те, що ОСОБА_1 не мала права на відчуження спірної квартири.

Не надано прокурором належних та достатніх доказів у підтвердження того, що ОСОБА_2 мала підстави ставити під сумнів добросовісність ОСОБА_3 та наявність у неї права на відчуження спірної квартири.

Також прокурором не надано належних доказів у підтвердження нікчемності договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Та обставина, що адвокат Павленко Р.Г., представляючи інтереси ОСОБА_3 під час вирішення питання про скасування накладеного в рамкам кримінального провадження арешту на спірну квартиру, не міг не знати, що у ОСОБА_3 відсутні права на продаж спірної квартири, є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.

Крім цього, ОСОБА_2 укладала договір купівлі-продажу особисто, сплативши при цьому суму коштів, що є близькою до ринкової вартості спірної квартири, при цьому, матеріали справи не містять відомостей стосовно того, що ОСОБА_8 у будь-який спосіб повідомляв ОСОБА_2 про обставини справи, які стали йому відомі під час здійснення адвокатської діяльності з представництва інтересів ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000221. До дисциплінарної чи будь-якої іншої юридичної відповідальності адвокат Павленко Р.Г. з даного приводу не притягався.

Не доводить недобросовісність ОСОБА_2 і той факт, що після набуття права власності на спірну квартиру вона уклала з ОСОБА_8 спадковий договір, оскільки дана обставина жодним чином не доводить обізнаність ОСОБА_2 про факт незаконного відчуження цієї квартири в минулому.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції з приводу недоведеності прокурором недобросовісності ОСОБА_2 , як набувача спірного майна, та не спростування прокурором презумпції правомірності набуття останньою права власності на спірне майно.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах «Рисовський проти України» «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

У даній справі, судом першої інстанції було встановлено, що спірне майно, на яке

претендує територіальна громада міста Києва, було відчужене на користь ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, відтак позовні вимоги про визнання спірного майна відумерлою спадщиною та його передачу територіальній громаді задоволенню не підлягають.

Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за встановлених фактичних обставин у цій справі, при відчуженні спадкового майна на користь добросовісного набувача, територіальна громада міста Києва має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин,однак таких позовних вимог прокурором не заявлялось.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ігоря Грабця залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук