Справа № 154/4845/23 Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/1078/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 26 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Форза» та відповідачем ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 44 строком на 30 днів на суму 4298 грн.

04 березня 2021 року між товариством та відповідачем в електронній формі було укладено ще один договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 6 строком на 30 днів на суму 4298 грн.

Крім того позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала свої зобов`язання по кредитних договорах. Станом на 24 листопада 2023 року борг останньої за договором від 26 лютого 2021 року № 44 становить 16 943 грн 20 коп., та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 4298 грн; по процентам - 2385 грн 30 коп.; по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховані за період з 05 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року) - 9670 грн 50 коп.; інфляційне збільшення - 589 грн 40 коп. (нараховане за період з 28 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року, а за договором від 04 березня 2021 року № 6 відповідно становить 16 115 грн 37 коп., та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 4298 грн; по процентам - 1624 грн 56 коп.; по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховані за період з 05 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року) - 9670 грн 50 коп.; інфляційне збільшення - 522 грн 31 коп. (нараховане за період з 25 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року).

Також позивач зазначав, що між ТОВ «ФК «Форза» та ним 28 жовтня 2021 року було укладено договір факторингу № 20211028-Ф, а тому, відповідно до реєстру боржників до цього договору, він набув права грошової вимоги до відповідача.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договорами про надання позики на умовах фінансового кредиту від 26 лютого 2021 року № 44, в розмірі 16943 грн. 20 коп. та від 04 березня 2021 року № 6, в розмірі 16115 грн 37 коп, а всього 33058 грн 57 коп. і відшкодувати йому понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 2684 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за кредитними договорами № 44 від 26 лютого 2021 року в розмірі 16943 грн 20 коп. та № 6 від 04 березня 2021 року в розмірі 16115 грн 37 коп, а всього 33058 грн 57 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 вересня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

Вважаючи заочне рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам і як наслідок прийнятим з порушенням норм матеріального права, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивна тим, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про доведеність позивачем заявлених ним позовних вимог і як наслідок безпідставно стягнуто з неї на користь товариства заборгованість за кредитними договорами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» просив рішення суду залишити без змін, а скаргу подану відповідачем без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитними договорами у розмірі 33058 грн 57 коп., суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами у справі доведено факт невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку згідно заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 26 лютого 2021 року між ТзОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 на умовах фінансового кредиту було укладено договір про надання позики № 44, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 4298 грн, строком на 30 днів від дати отримання кредитних коштів до 27 березня 2021 року. з процентною ставкою після пролонгації: 1,85% в день.

04 березня 2021 року між ТзОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 повторно укладено договір про надання позики № 6, згідно з умовами якого остання отримала кредит в сумі 4298 грн, строком на 30 днів від дати отримання кредитних коштів до 24 березня 2021 року, з процентною ставкою після пролонгації: 1,80% в день.

Згідно виписок наданих позивачем, які приєднано до матеріалів справи на картку відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 26 лютого 2021 року та 22 травня 2024 року були зараховані грошові кошти в розмірі по 4298 грн.

28 жовтня 2021 між ТзОВ «ФК «ФОРЗА» та ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір факторингу №20211028-Ф з підписанням його сторонами реєстру прав вимоги щодо боржників, відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «ФК «ФОРЗА», в тому числі і до відповідача ОСОБА_1 .

Також з матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2021 року ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» письмово повідомляло відповідача ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги за вказаними вище договорами про надання позики на умовах фінансового кредиту та надсилало їй досудову вимогу про необхідність сплати кредитної заборгованості.

З наявного в матеріалах справи і не спростованого відповідачем ОСОБА_1 розрахунку заборгованості, станом на 24 листопада 2023 року, її заборгованість перед позивачем за договором позики від 26 лютого 2021 року № 441 становить 16943 грн 20 коп. та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 4298 грн; по процентам - 2385 грн 30 коп.; по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нарахованими за період з 05 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року) - 9670 грн 50 коп.; інфляційному збільшенню - 589 грн 40 коп. (нарахованому за період з 28 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року). Заборгованість останньої перед позивачем за договором позики від 04 березня 2021 року № 6 становить 16 115 грн 37 коп. та складається із заборгованості: за тілом кредиту - 4298 грн; по процентам - 1624 грн 56 коп.; по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нарахованими за період з 05 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року) - 9670 грн 50 коп.; інфляційному збільшенню - 522 грн 31 коп. (нараховане за період з 25 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що 26 лютого 2021 року за № 44 та 04 березня 2021 року за № 6 між ТзОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 було укладено договори про надання позики на умовах фінансового кредиту шляхом підписання їх в електронній формі. Підписавши вказані договори у спосіб погоджений їх сторонами, позичальник ОСОБА_1 , відповідно до статей 626, 627, 628, 634 ЦК України, добровільно погодилася на запропоновані кредитною установою умови цих кредитних договорів, взяла на себе відповідні зобов`язання, що свідчить про укладення між сторонами спору договорів кредитування на умовах, викладених у них.

Отже, встановивши зазначені обставини, а саме те, що позичальник ОСОБА_1 свої обов`язки за договорами про надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 26 лютого 2021 року за № 44 та від 04 березня 2021 року за № 6 не виконала, допустила заборгованість у загальному розмірі 33058 грн 57 коп., а саме за договором від 26 лютого 2021 року за № 44 у розмірі 16943 грн 20 коп., та за договором від 04 березня 2021 року № 6 в розмірі 16115 грн 37 коп., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з останньої на користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» як правонаступника за договором факторингу заборгованості за кредитами у вказаних вище сумах.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дослідивши наявні у справі докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про підставність вимог позивача та задовольнив позов.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді