ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 266/7041/18

провадження № 61-5590св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Шишиліна О. Г., та постанову Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Баркова В. М., Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (далі - спадкодавець). Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру НОМЕР_5 у АДРЕСА_2 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1993 року і яка складає 1/4 частку зазначеного будинку.

ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом у передбачений строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем за законом є ОСОБА_2 - сестра спадкодавця.

6 листопада 2017 року державний нотаріус Старостенко Л. Г. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно у зв`язку з ненаданням оригіналу свідоцтва про право власності на житло і розбіжностями у номері квартири у свідоцтві про право власності на житло від 19 листопада 1993 року та у інформації, яка надана міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації»

(далі - МКП «Маріупольське БТІ»).

Позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на квартиру НОМЕР_5 у АДРЕСА_2 , яка складає 1/4 частку вказаного будинку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що за життя спадкодавець зареєстрував право власності на нерухоме майно відповідно до законодавства, яке діяло до 2013 року. Вказана реєстрація проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину пов`язана з невідповідністю відомостей, зазначених у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, даним реєстрації права власності на квартири у будинку за іншими особами, а також неспівпадінням номеру квартири, вказаному у заповіті, з номером квартири, на яку за спадкодавцем зареєстровано право власності.

Враховуючи вказане, місцевий суд дійшов висновку про існування спору з приводу права власності на майно, яке належало спадкодавцю, між ОСОБА_1 та іншими співвласниками будинку.

Суд першої інстанції вказав, що позивач не довела обставин порушення, невизнання або оспорювання ОСОБА_2 її прав, які стали підставою звернення до суду за захистом своїх прав або інтересів, відповідно

до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), тому в задоволенні позову відмовив.

Постановою Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року - без змін.

Апеляційний суд вказав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що спадкодавець в установленому законом порядку оформив право власності саме на спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України), та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. При цьому відповідачами у справі мають бути не тільки спадкоємці, а й усі співвласники будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року і ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 392 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме при вирішенні питання, хто має бути відповідачем у ситуації, коли на підставі вказаної правової норми спадкоємцем поданий позов про визнання права власності на майно, що належало спадкодавцю.

На думку заявника, особою, яка не визнає її право на спірну квартиру, є ОСОБА_2 . Під час розгляду справи вона надала відзив на позов і в судовому засіданні пояснювала, що не визнає права заявника на квартиру, оскільки вказане спірне майно має належати їй, так як спадкоємець за заповітом не прийняла спадщину після смерті спадкодавця.

У касаційній скарзі зазначено, що твердження судів про наявний спір щодо спадкового майна між заявником та власниками квартир № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 у будинку АДРЕСА_2 , є необґрунтованим, оскільки жоден із власників не оспорював ні права спадкодавця за його життя, ні право заявника на частку у будинку в порядку спадкування.

На думку заявника, визнання за нею права власності на частку у будинку не порушує права зазначених власників. Оскільки справа, що переглядається, стосується правовідносин щодо спадкування після ОСОБА_3 , справа має вирішуватися за участю його спадкоємців, а не сторонніх осіб.

На підтвердження відсутності спору між заявником та співвласниками будинку заявник посилається на те, що третя особа у справі - ОСОБА_4 , який є одним із співвласників зазначеного будинку, жодного разу не з`явився у судові засідання, незважаючи на виклики.

Оскільки за спадкодавцем зареєстровано право власності на частку у даному будинку, у судів першої та апеляційної інстанцій, як вважає заявник, не було підстав відмовляти у визнанні права власності на майно.

У порушення статті 263 ЦПК України при ухваленні оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій не були повно і всебічно з`ясовані обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції у порушення частини четвертої статті 265 ЦПК України у своїй постанові не зазначив мотивованої оцінки аргументів, наведених заявником в апеляційній скарзі.

Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували статті 392, 1268-1270 ЦК України, які підлягали застосуванню у справі, що переглядається.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року були доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 392 ЦК України у подібних правовідносинах. Заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо визначення належних відповідачів у випадку пред`явлення позову про визнання права власності на спадкове майно (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 24 березня 2015 року повторно Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 896.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 27 січня 2000 року залишив заповіт на належну йому на праві власності квартиру НОМЕР_5 у АДРЕСА_2 , яку заповів ОСОБА_1 . Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 108.

З копії спадкової справи № 110/2015, заведеної Другою маріупольською державною нотаріальною конторою після ОСОБА_3 , та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру суди встановили, що вказаний заповіт є чинним. В спадковій справі наявні заява ОСОБА_1 від 24 березня 2015 року про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 та заява ОСОБА_2 від 24 березня 2015 року про прийняття спадщини після ОСОБА_3 за законом.

Згідно з довідкою МКП «Маріупольське БТІ» від 27 жовтня 2017 року за спадкодавцем зареєстроване право власності на квартиру НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_2 , що становить 1/4 частку вказаного будинку, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19 листопада 1993 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6 листопада 2017 року, яка міститься у спадковій справі, будинок АДРЕСА_2 складається з об`єктів нерухомого майна, а саме житлового будинку А-1, житлової прибудови А1-1, сараю Б-1, сараю М-1, сараю г-1, сараю Н-1, сараю О-1, сараю Л-1, нежитлової прибудови А2-1, вбиральні Д-1, вбиральні Е-1, літньої кухні В-1, літньої кухні Г-1, літньої кухні И-1, гаражу К-1, огорожі 1-2.

У зв`язку з відсутністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за спадкодавцем на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_2 чи квартири у вказаному будинку та з ненаданням позивачем свідоцтва про право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме на квартиру НОМЕР_5 у вказаному будинку, державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л. Г. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії

від 6 листопада 2017 року № 1610/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1993 року, виданого Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» міста Маріуполя № НОМЕР_1, яке зареєстроване згідно з реєстраційним записом в МКП «Маріупольське БТІ».

МКП «Маріупольське БТІ» на запит суду 21 березня 2019 року надало лист № 497, за яким квартира НОМЕР_5 , що складає 1/4 частку будинку

АДРЕСА_2 , зареєстрована станом на 2003 рік за спадкодавцем на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19 листопада 1993 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року будинок включає квартири №НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 . Квартира НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності по 1/3 частці

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; відомості про власника квартири НОМЕР_3 відсутні, відомості про зареєстроване право власності на квартири НОМЕР_3 , 3 , 4 відсутні.

Зі спадкової справи суди встановили, що будинок

АДРЕСА_2 належить в ідеальних частках по 1/4 частці різним співвласникам та має 4 відокремлені квартири. Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в рівних частках по 1/5 належить квартира НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя

від 7 жовтня 2009 року; ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в рівних частках по 1/3 належить квартира НОМЕР_2 у вказаному будинку на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № 29039 від 19 березня 2004 року, виданого управлінням міського майна; ОСОБА_13 належала на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 1992 року за реєстром НОМЕР_3-2917 1/4 частка. Вказана частка зареєстрована як квартира

№ 3 у будинку АДРЕСА_2 за ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_13 . Крім того, згідно з висновком про реєстрацію домоволодіння № 36185 від 12 січня 1995 року

ОСОБА_3 належить квартира НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва на право власності № НОМЕР_1 від 19 листопада 1993 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19 листопада 1993 року наявні неточності щодо визначення об`єкта права власності, на який видано свідоцтво про право власності спадкодавцю.

Нотаріусом констатовано неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки правовстановлюючий документ, на підставі якого в БТІ зареєстровано право власності спадкодавця, не містить відомостей про майно, вказане у заповіті.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У частині першій статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина друга статті 1223 ЦК України).

Частиною третю статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Якщо спадкоємець не має можливості оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та вказані норми законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач як спадкоємець за заповітом, яка подала до нотаріуса у встановлені цивільним законодавством строки заяву про прийняття спадщини, прийняла спадщину. При цьому право на спадкове майно позивач не може оформити в нотаріальному порядку у зв`язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах. Отже відповідне право позивача на спадкове майно може бути захищене у судовому порядку.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України), та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судами обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовну у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що за життя спадкодавець в установленому законом порядку набув і оформив право власності саме на спірну квартиру.

Щодо доводів заявника про відсутність висновку Верховного Суду про застосування статті 392 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме при вирішенні питання, хто має бути відповідачем у справі за позовом спадкоємця про визнання права власності на майно, що належало спадкодавцю, колегія суддів зазначає наступне.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18), від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19), від 6 жовтня 2021 року

у справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21)).

Однак касаційний суд відхиляє дані доводи, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову з інших підстав.

Касаційний суд не погоджується з доводами заявника про те, що суди попередніх інстанцій не застосували статті 392, 1268 - 1270 ЦК України, які підлягали застосуванню у справі, що переглядається, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій не виснували про неправильність обраного заявником способу захисту, передбаченого статтею 392 ЦК України. Крім того, суди надали оцінку факту подання заявником в установлений законодавством строк заяви про прийняття спадщини, а також встановили, що заявник не може вступити у спадщину у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для судового захисту порушеного права.

Щодо доводів заявника про те, що особою, яка не визнає її право на спірну квартиру є ОСОБА_2 , оскільки вона під час розгляду справи надала відзив на позов та не визнала права заявника на квартиру, у зв`язку з тим, що вказане спірне майно має належати їй (так як спадкоємець за заповітом не прийняла спадщину після спадкодавця), Верховний Суд зазначає наступне.

Помилковим касаційний суд вважає висновок суду першої інстанції про недоведення позивачем обставин порушення, невизнання або оспорювання ОСОБА_2 її прав, однак цей висновок не вплинув на правильність ухваленого рішення, тому не є підставою для його скасування.

Касаційний суд не погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір з приводу права власності на майно, що належало спадкодавцю, виник також між заявником та іншими співвласниками будинку, за якими зареєстровано право власності на відповідні квартири, з огляду на наступне.

Зазначаючи однією з підстав відмови у задоволенні позову пред`явлення позову не до всіх відповідачів, суди дійшли неправильного висновку про те, що у справі, яка переглядається, співвідповідачами за пред`явленим позовом до спадкоємця за законом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом мають бути співвласники будинку АДРЕСА_2 .

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 7 грудня 2022 року у справі № 2-21/2010 (провадження № 61-5546св22).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18), від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19), від 6 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21)).

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених

статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в їх мотивувальних частинах щодо правових підстав відмови в задоволенні зазначених позовних вимог необхідно змінити, виключивши висновок про необхідність залучення до участі у справі співвласників будинку

АДРЕСА_2 .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року змінити, виключивши з їх мотивувальних частин висновки про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення до участі у справі співвласників будинку АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 6 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк