КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/7992/23-ц
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової Ірини Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року (суддя Ільєва Т.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Капітал Плюс», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович про скасування рішення державного реєстратора,

встановив:

у лютому 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила скасувати рішення державного реєстратора/приватного нотаріуса Русанюка З.З., індексний номер: 57813264 від 22 квітня 2021 року, згідно з яким 22 квітня 2021 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 41652045 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за ТОВ «Статут Капітал Плюс» на підставі Іпотечного договору, номер: 353, виданого 21 грудня 2020 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лакуста С.І.

Мотивуючим позовні вимоги, позивачка зазначала, що 21 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 15.3/СЖ-093.07.3, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у іноземній валюті. Цього ж дня, між нею та ВАТ «Родовід Банк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого вона, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, передала банку в іпотеку належну їй на праві власності, згідно договору дарування від 4 березня 1999 року, квартиру АДРЕСА_1 . 13 жовтня 2020 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Статус Капітал Плюс» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до ТОВ «Статус Капітал Плюс». 22 квітня 2021 року приватним нотаріусом Русанюком З.З. було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Статус Капітал Плюс».

Позивачка стверджувала, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся незаконно, за відсутності правових підстав, що призвело до порушення її прав, оскільки

звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось 22 квітня 2021 року, тобто в період дії мораторію на примусове відчуження житла, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». При цьому, вона не надавала своєї згоди на відчуження майна, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалова І.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ТОВ «Статус Капітал Плюс» 42 259,40грн судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивачки зазначає, що ОСОБА_1 постійно проживає у зазначеній квартирі разом зі своєю родиною з 1999 року, інше житло у неї відсутнє, при цьому дана квартира не була придбана за кредитні кошти.

Також, представник позивачки вказувала, що ОСОБА_1 у 2008 році допитувалась в якості свідка у кримінальній справі №10-22188, порушеній СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно ОСОБА_2 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Крім цього, ОСОБА_1 у 2009-2014 роках неодноразово зверталась до Печерського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. ОСОБА_1 ніколи не мала у наявності оригіналу договору іпотеки від 21 березня 2007 року та договору № 1 від 21 листопада 2007 року про внесення змін до вказаного договору іпотеки, тому не мала можливості довести підробку свого підпису, а всі її заяви про вилучення оригіналу цього договору ігнорувались правоохоронними органами.

Представник позивачки посилалась на те, що ТОВ «Статус Капітал Плюс», протиправно набувши статусу власника квартири, ініціювало зняття з реєстрації у вказаній квартирі як самої позивачки, так і членів її родини: невістку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онуку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є порушенням п. 52 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, яким визначено, що зняття із задекларованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників, чи одного із них.

Також, представник позивачки вважає недоцільним звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки його вартість, згідно наявного в матеріалах справи звіту, становить 4 150 900грн, що еквівалентно 148 195,62 доларів США, тоді як борг за кредитним договором становить 491 557,69 доларів США, тобто вартість квартири є значно меншою за суму боргу за договором. Разом з тим, враховуючи положення ч. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», вживши заходи позасудового врегулювання спору, у тому числі звернення стягнення на предмет іпотеки, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником зобов`язання будуть недійсними, таким чином кредитору доведеться пробачити частину боргу боржнику.

Крім цього, представник позивачки стверджує, що ОСОБА_1 не отримувала засобами поштового зв`язку жодних вимог кредитора, повідомлення про проведення відкритих торгів (аукціону), а також повідомлення про відступлення права вимоги за вказаними договорами іпотеки. Разом з цим, наявні в матеріалах справи касові чеки та розрахункові квитанції, згідно Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, видаються

відправникові на виконання вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування то послуг», підтверджують виключно факт надання послуги відділенням зв`язку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Статус Капітал Плюс» - Аршевський М.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено у відповідності до вимог закону. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були направлені письмові вимоги про усунення порушень, і, не отримавши відповіді від останніх впродовж року, товариство, як іпотекодержатель, реалізувало своє право, передбачене нормами Закону України «Про іпотеку» та застереженням, яке міститься в договорі іпотеки від 21 березня 2007 року. При цьому, державному реєстратору було надано усі документи, передбачені п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Також, представник відповідача зазначає, що на момент звернення стягнення на іпотечне майно, а саме 22 квітня 2021 року, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не були чинними, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства, зазначений Закон втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію даного Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року. Разом з цим, 13 квітня 2021 року Верховна Рада України дійсно прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», згідно якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» втрачає чинність лише через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Також, 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедури неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесено зміни до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства, та визначено, що Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу. Зазначені Закони України Президент України підписав 21 квітня 2021 року, а 22 квітня 2021 року вони були опубліковані в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України», відтак набрали чинності лише 23 квітня 2021 року. Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року, а поновив свою дію 23 квітня 2021 року. Таким чином, 22 квітня 2021 року, в момент звернення стягнення на іпотечне майно, мораторій не діяв.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.79-82 т.3), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової І.В., яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача ТОВ «Статутний Капітал Плюс» - адвоката Балтуцької О.М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21 березня 2007 року

між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 15.3/СЖ-093.07.3, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 450 000 доларів США строком по 21 листопада 2007 року включно (т. 1 с.с. 127, 128).

21 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І., відповідно до умов якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором від 21 березня 2007 року № 15.3/СЖ-093.07.3 передає в іпотеку іпотекодержателю належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування від 04 березня 1999 року (т. 1 с.с. 6-9).

21 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 21 березня 2007 року приватним нотаріусом Лакустою С.І., у зв`язку з внесенням змін до кредитного договору від 21 березня 2007 року № 15.3/СЖ-093.07.3, яким сторони визначили, що позичальник зобов`язаний повернути кредитні кошти в розмірі 450 000 доларів США в термін до 21 листопада 2008 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І. (т. 1 с.с. 22, 23).

13 жовтня 2020 року між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Статус Капітал Плюс» укладено договір про відступлення права вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., відповідно до умов якого право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до ТОВ «Статус Капітал Плюс» (т. 1 с.с. 10-12).

22 квітня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. здійснив державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , за ТОВ «Статус Капітал Плюс» на підставі дублікату договору іпотеки від 21 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І. (т. 1 с.с. 13, 14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що відповідач вчинив дії щодо реєстрації права власності на спірну квартиру в порядку звернення стягнення в період дії заборони на вчинення таких дій, передбаченої вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Інших доводів позивачкою зазначено у позовній заяві не було.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» визначає, що сторони іпотечного договору

можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 3 договору іпотеки від 21 березня 2007 року сторони погодили, що при порушенні позичальником умов основного зобов`язання щодо строків погашення заборгованості по кредитам, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов цього договору та у випадках встановлених законом у іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право на свій розсуд застосувати механізм позасудового врегулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному у застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 3.2 цього договору) шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем або передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час звернення відповідачем стягнення на предмет іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 3.2. договору іпотеки його сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, що під час судового розгляду не заперечувала позивачка.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

- таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому

умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року та поновив свою дію лише 23 квітня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який

втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, зумовлює у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене в результаті прийняття пізніше іншого закону чи інакшого нормативно-правового акта.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

З урахуванням наведених приписів Закону та Рішення Конституційного Суду України є підстави для висновку, що іпотекодержатель, звертаючись до державного реєстратора з метою позасудового врегулювання спору, мав керуватися тією нормою права, яка сформульована саме у законі, яка була чинною на момент вчинення ним відповідної реєстраційної дії, зокрема й звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем. За умови дотримання вимог позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, чинних на момент вчинення такої дії, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є правомірним та не підлягає скасуванню судом.

Враховуючи, що станом на 22 квітня 2021 року Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність та поновлено його дію було лише 23 квітня 2021 року, тому висновки суду першої інстанції про те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки мораторій не діяв, є обґрунтованими.

Та обставина, що Президент України підписав закони № 1381-IX та № 1382-IX 21 квітня 2021 року та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України», не підтверджує, що ці закони набрали законної сили та були обов`язковими для іпотекодержателя (у цій справі) у день їх опублікування.

Новий закон України, який набрав чинності, за загальним правилом, застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини є тривалими і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, тоді нове правове регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

У Законі № 1381-IX, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого продовжено дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не міститься застереження про те, що його положення застосовуються до правовідносин не раніше дня його офіційного опублікування, а тому підстав для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у справі, що переглядається, не встановлено.

Відповідно у іпотекодержателя не було законних перешкод для звернення до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень -

реєстрацію 22 квітня 2021 року права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження у примусовому порядку без згоди іпотекодавця.

Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Об`єднаною палатою Касаційної цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 718/1816/21.

Враховуючи вищевикладене, відповідач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у період, коли не діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (21 та 22 квітня 2021 року), та за обставин прийняття 13 квітня 2021 року Верховного Радою України законів № 1381-IX та № 1382-IX, які опубліковані 22 квітня 2021 року та набрали чинності 23 квітня 2021 року, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, адже підстав для скасування рішення про державну реєстраціє права власності на предмет іпотеки немає, оспорюване рішення державного реєстратора є правомірним.

Доводи апеляційної скарги, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося усупереч дії мораторію, запровадженого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та без згоди позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за обставинами справи ТОВ «Статус Капітал Плюс» звернулося до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки 22 квітня 2021 року, коли Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21 квітня 2021 року, а тому обмежень на реалізацію предмета іпотеки того дня не було. Рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем державний реєстратор прийняв також 22 квітня 2021 року.

З приводу доводів апеляційної скарги про не отримання позивачкою вимоги про усунення порушення основного договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка не посилалася на вказані обставини в суді першої інстанції, тоді як суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц.

Разом з цим, перевіряючи вказані доводи, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет

іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Пунктом 3.2.2.1. договору іпотеки сторони визначили, що право власності на передане в іпотеку нерухоме майно переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя, якщо протягом тридцяти календарних днів позичальник/іпотекодавець не задовольняє вимогу іпотекодержателя про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору, в якій зазначається про звернення стягнення шляхом передачі від іпотекодавця до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Право власності на передане в іпотеку нерухоме майно переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя на наступний день після закінчення тридцятиденного строку відповіді на вимогу, що надсилається іпотекодержателем у відповідності до п. 2.4.1. цього договору (п. 3.2.2.2.)

Пунктом 2.4.1. договору іпотеки передбачено, що при невиконанні або неналежному виконанні позичальником/іпотекодавцем основного зобов`язання та/або умов цього договору, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати позичальнику/іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору. Вимога повинна бути оформлена письмово у вигляді офіційного листа на адресу позичальника/іпотекодавця, підписаного уповноваженою особою іпотекодержателя із зазначенням вимог, необхідних до виконання або усунення.

Відповідачем суду першої інстанції була надана копія вимоги про усунення порушення, яка була направлена 2 листопада 2020 року на поштову адресу позивачки, яка зазначена у позовній заяві, як місце її проживання. Також у вимозі зазначено, що у разі не погашення заборгованості протягом 30-денного строку, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (с.с.145-146 т.1). Однак, поштове повідомлення вручено не було та повернулося відповідачу з відміткою листоноші «за закінченням зберігання» (с.с.147-148 т.1).

Також відповідачем суду першої інстанції були надані докази направлення цієї ж вимоги 2 листопада 2020 року на поштову адресу позивачки, яка зазначена у договорі іпотеки (м. Єкатеринбург, російська федерація), яка також повернулася без вручення (с.с.149-153 т.1).

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень визначаються Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2020 року № 189 внесено зміни до Порядку та викладено підпункт 2 пункту 61 Порядку в такій редакції: «для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подається засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з

відміткою про вручення адресату … або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення…».

Відповідачем суду першої інстанції також надана копія вимоги про усунення порушення, яка повторно була направлена на ту ж поштову адресу позивачки 4 грудня 2020 року цінним листом з описом вкладення (с.с.158-169 т.1) та на поштову адресу, зазначену у договорі іпотеки (с.с.162-163 т.1), які повернулися без вручення з відмітками «за закінченням строку зберігання» (с.с.160-161, 164-165 т.1).

Аналогічні вимоги були направлені на адресу ОСОБА_2 , які також повернулися відповідачу за закінченням терміну зберігання (т. 1 с.с. 154-161).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 та постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 715/1788/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 205/1096/19 викладено висновок, що «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Оскільки на момент прийняття приватним нотаріусом рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Статус Капітал Плюс» (22 квітня 2021 року)

Порядок не вимагав обов`язкового надання іпотекодержателем державному реєстратору доказів отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, а матеріалами справи підтверджено, що така вимога направлялася іпотекодержателем двічі з періодичністю не менше ніж один місяць та поштове відправлення повернулося відправнику без вручення адресатові за закінченням встановленого строку зберігання, то відповідач і приватний нотаріус дотрималися вимог законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 ніколи не мала у наявності оригіналу договору іпотеки від 21 березня 2007 року та договору № 1 від 21 листопада 2007 року про внесення змін до вказаного договору іпотеки, тому не мала можливості довести підробку свого підпису, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що вказані договори визнавалися судом недійсними або оспорювалися позивачкою у встановленому законом порядку, а тому в силу вимог статті 204 ЦК України зазначені правочини є правомірними.

Посилання в апеляційній скарзі на недоцільність звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки його вартість, згідно наявного в матеріалах справи звіту, становить 4 150 900грн, що еквівалентно 148 195,62 доларів США, тоді як борг за кредитним договором становить 491 557,69 доларів США, тобто вартість квартири є значно меншою за суму боргу за договором, є безпідставними, оскільки право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки надається законом іпотекодержателю, тоді як суди відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Статус Капітал Плюс» ініціювало зняття з реєстрації у вказаній квартирі як самої позивачки, так і членів її родини, не мають правового значення для вирішення даного спору, а позивачка не позбавлена можливості оскаржити такі дії відповідача в межах іншого позовного провадження.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової Ірини Володимирівни залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук