Номер провадження: 22-ц/813/1451/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року у складі судді Яреми Х.С.,

встановив:

У жовтні 2021 року, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 525893,96 грн., яка складається з: 135806,60 грн. - заборгованість за ставкою 3% на кредитну заборгованість; 390087,36 грн. - заборгованість за інфляційними витратами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за договором кредиту від 01.11.2007 між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») відповідач отримала кредит у сумі 297 000 дол. США під 12,5% річних строком до 31.10.2032. Рішенням суду від 16.07.2013 з ОСОБА_3 стягнуто на користь банку заборгованість за договором в розмірі 2629497,60 грн. Заборгованість не сплачено в результаті чого банк на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України нарахував три відсотки річних на суму боргу за період з 19.08.2018 по 01.08.2021 та інфляційні втрати за період вересень 2018 по липень 2021 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» три відсотки річних в розмірі 4 341,77 гривень та інфляційні витрати в розмірі 9 697,89 гривень, всього 14 039,66 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, АТ «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа-Банк», подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року та постановити нове про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що всі сплати відповідача, враховані у розгорнутому розрахунку, зокрема сплата була з кінця 2018 року по 31.05.2019 року та було здійснено 6 зарахувань, на загальну суму 1249636,15 гривень, що відображено у розрахунку. Тобто 2629497,60 гривень (сума згідно РС від 2013 р) відрахувати сплачене клієнтом - 1249636,15 гривень = 1 379 861,45 гривень. Саме на цю суму Банк нарахував 625 ЦПК України, яка не була погашена згідно рішення 2013 року.

Крім того зазначає, що судом при прийняті рішення не враховано розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким доповнено п.19, зокрема нова норма передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються строки, установлені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України. Крім того в цей самий період діють карантинні норми, установлені п.12 розділу «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, установленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, позовна давність повинна відраховуватися з року, що передують 12.03.2020 року.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак в ході апеляційного розгляду справи надійшли пояснення на апеляційну скаргу, у яких ОСОБА_1 просить суд відмовити АТ «Альфа-Банк» у задоволенні апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року.

В судове засідання, призначене на 05.12.2024 з`явився: представник ОСОБА_1 адвокат Склярова Л.Ю.

Представник скаржника АТ «Сенс Банк» до суду не з`явився, однак надіслав 05.12.2024 через систему «Електронний суд» заяву, у якій просив суд провести судове засідання без участі представника, апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що судовим рішенням у справі №1522/10882/12 з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за договором кредиту в розмірі 2629497,60 грн.

В межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 2629497,60 грн. державним виконавцем було реалізовано предмет іпотеки (квартиру боржника), внаслідок чого 19.03.2018 на депозитний рахунок Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУ в Одеській області було зараховано кошти в розмір 1520000 грн., а 22.03.2018 за розпорядженням державного виконавця кошти в розмірі 1381590,91 грн., були перераховані на користь стягувача.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 19.03.2018 залишок заборгованості ОСОБА_3 складав 1247 906,69 грн. (2629497,60 грн. - 1381590,91 грн.).

Згодом з 21.11.2018 по 10.12.2018 ОСОБА_3 ще внесла на рахунок Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області кошти на суму 1390001 грн. (1906,69, де 142094,31 виконавчий збір), що підтверджується банківськими квитанціями.

У зв`язку з виконанням боржником судового рішення, державний виконавець прийняв постанову про закінчення ВП №50021814 від 29.12.2018.

Виходячи з наведеного, борг ОСОБА_3 почала погашати з 19.03.2018, і станом на 19.03.2018 залишок заборгованості ОСОБА_3 складав 1247906,69 грн.

Після цього ОСОБА_3 21, 23, 26, 28 листопада та 03, 04, 05, 06, 07, 10 грудня 2018 року також погашала борг, що підтверджується банківськими квитанціями.

Судом також встановлено, що відповідач просив суд застосувати строк позовної давності, який обмежується трьома роками, а саме з 19.03.2018 по 19.03.2021.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що 3% річних та інфляційні втрати можуть бути наховані лише з 19.10.2018 по 10.12.2018, а тому дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача всього 14 039, 66 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду (від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно з розрахунком позивача 3% річних нараховано за період з 19.08.2018 по 19.08.2021 у розмірі 135806,60 грн. та інфляційні втрати з вересня 2018 року по липень 2021 року у розмірі 390087,36 грн.

Позивачем позов подано до суду поштою 19.10.2021 (а.с. 33).

Таким чином, право позивача на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в межах трьох років, а саме з 19.10.2018 по 19.10.2021.

Разом з тим, як вірно встановлено судом, відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому 10.12.2018 (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком припинилося.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат з 19.10.2018 по 10.12.2018 в загальному розмірі 14 039,66 гривень.

У доводах апеляційної скарги, АТ «Сенс Банк» посилається на те, що всі сплати відповідача, враховані у розгорнутому розрахунку, зокрема сплата була з кінця 2018 року по 31.05.2019 року та було здійснено 6 зарахувань, на загальну суму 1249636,15 гривень, що відображено у розрахунку. Тобто 2629497,60 гривень (сума згідно РС від 2013 р) відрахувати сплачене клієнтом - 1249636,15 гривень = 1 379 861,45 гривень і саме на цю суму Банк нарахував 625 ЦПК України, яка не була погашена згідно рішення 2013 року.

Вказані доводи скаржника колегією суддів оцінюються критично, з огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом враховані вищевказані виплати відповідача та нарахування на залишок суми заборгованості у відповідності до ст. 625 ЦПК України.

Доводи апелянта стосовно періоду дії карантинних норм, установлених п.12 розділу «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК, відповідно до яких під час дії карантину, установленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності. Так главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому доводи скаржника щодо неврахування судом також положень розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким доповнено п.19 та яким передбачено, шо на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються строки, установлені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України є також безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем АТ «Сенс Банк» заявлено вимоги про стягнення заборгованості до введення воєнного стану, а саме з 19.08.2018 до липня 2021 року.

Інші посилання апелянта є відтворенням діючих правових позицій Верховного Суду і по суті не є критикою судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до вірного висновку, що загальна сума заборгованості, розрахованої на підставі статті 625 ЦК України складає 14 039,66 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги належать до часткового задоволення в цій частині.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2022 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.01.2025

Головуючий

Судді: