Справа № 204/5855/24
Провадження № 2/204/2815/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

19 грудня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря судового засідання Корягіної Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 до 14.05.2024. В обґрунтуваннях заявлених вимоги позивач посилається на те, що він є співробітником Напрямку трудових ресурсів НR АТ КБ «ПриватБанк» та займає посаду головного спеціаліста за персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.09.2021, за результатами розгляду справи №209/2468/20, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УB-2020-6998744-п від 20.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Головного спеціаліста за персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. На виконання вказаної постанови, наказом від 14.06.2021позивача було поновлено на посаді. Наказом від 31.03.2022 за №Є.17.U.0.0/4-6813382 призупинено дію трудового договору, починаючи з 01.04.2022 до дати припинення або скасування воєнного стану. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2024, визнано незаконним та скасовано наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» No Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 "Про призупинення дії трудового договору" з ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2022. Наказом голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхард Бьош від 15.05.2024 позивача фактично було поновлено на роботі з 15.05.2024. З огляду на те, що дії відповідача щодо винесення вищезазначених наказів, які були в подальшому скасовані, призвели до вимушеного прогулу та не виплати заробітної плати, позивач був вимушений звернутися до суду з даними позовними вимогами.

Ухвалою суду від 18.06.2024 відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін (а.с.25).

Представник відповідача за довіреністю Мужевська Є.Л. надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» не може нести відповідальність з відшкодування заробітної плати, оскільки передумовою винесення наказу про призупинення дії трудового договору стали дії з військової агресії проти України, а тому такі вимоги повинні відшкодовуватись за рахунок держави, що здійснює таку агресію. Також, зазначено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 933,04 грн., розмір якої вирахувано у відповідності до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 за №100.Крім того представник відповідача вказує, що за даних обставин підлягають застосуванню положення абзацу 4 п. 32 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів ", згідно з якими оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Крім того зазначено, щодо зволікання позивача у зверненні до суду з позовом та пропущення строку щодо звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову(а.с.29-36).

Позивач у судове засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином, представник який діє в його інтересах ОСОБА_2 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутність, на задоволенні позову наполягав. Крім того, надав суду клопотання про поновлення строку на звернення до суду з відповідною позовною заявою, посилаючись на те, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Крім того представник позивача зазначив, що на час винесення протиправного наказу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2022, законодавство містило норми про те, що працівник має право звертатися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеженням будь-яким строком. Тому вважає, що відповідачем було порушено трудові права позивача, у тому числі і на виплату заробітної плати, ще під час дії попередньої редакції норми ст. 233 КЗпП України. Наслідки порушення прав працівника, передбачені ст. 235 КЗпП України, пов`язані саме з настанням такої юридичної події як звільнення (призупинення дії трудового договору), тобто саме дата винесення протиправного наказу від 31.03.2022 є датою виникнення спірних правовідносин. Вперше позов про визнання протиправним та скасування наказу позивачем було подано 29.03.2023, тобто у період, коли діяв карантин та положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, зокрема і в частині визначення строку звернення до суду, діяли без жодних обмежень. 23.04.2024 Дніпровським апеляційним судом булорозглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору. Тому представник відповідача вважає, що даний позов до суду позивачем поданий 12.06.2024, тобто у строк менший ніж три місяці із дня задоволення позову про визнання наказу протиправним. На підставі чого, позивач вважає, що строки при зверненні до суду пропущені не були (а.с.29-36).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був співробітником Напрямку трудових ресурсів HR Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та займає посаду головного спеціаліста за персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО(а.с.10,37).

Наказом № E.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 з 01.04.2022 було призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 до дати припинення або скасування воєнного стану(а.с.43).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 у справі № 204/5454/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ«Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору було залишено без задоволення(а.с.16-21).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2024 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 скасовано, . ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнаннянезаконним та скасування наказу та поновлення дії трудовогодоговору задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Герхарда Бьоша№ Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 "Про призупинення дії трудового договору" з ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2022. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено(а.с.16-21).

На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.04.2024 у справі №204/5454/23 наказом № E.17.U.0.0/4-7209756 від 14.05.2024 скасовано дію наказу №E.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору» та поновлено дію трудового договору з договору з 01.04.2022 ОСОБА_1 (а.с.41)

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що він дійсно перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця, оскільки оспорюваний наказ про призупинення дії трудового договору, який визнаний судом незаконним, призвело до невиплати йому заробітної плати, тому відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати, за період 01.04.2022 по 14.05.2024.

Згідно копії довідки про середню заробітну плату від 17.05.2024 наданої, АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 у лютому 2022 та у березні 2022 мав посадовий оклад, для розрахунку середньоденної заробітної плати, у розмірі 933,04 грн. (а.с.48).

Відповідно дост.235 Кодексу законів про працю України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті).

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16.

Згідно абзацу 2 частини 2 розділу ІІ Постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У частині 8 розділу ІV Постанови № 100 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Провадження № 14-47цс21 зазначає, що на думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України,якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату, що є підставою для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, та застосування пропуску строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2статті 233 Кодексу законів про працю України(у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Однак, 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Так, вищезазначеним Законом України від 01.07.2022 №2352-IXчастину першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України було викладено у наступній редакції:«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).»

Таким чином, шляхом внесенням до ст. 233 Кодексу законів про працю України вказаних змін, законодавець ввів процесуальні строки для звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати.

В той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до пункту першогоглави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП Українипід час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ від 25 квітня 2023 №383(з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 №1236) дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023 року.

Відповідно до статті 234 КзПП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Згідно частини другої статті 235 КзПП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи представника відповідача про те, що в ході розгляду справи від позивача або його представника не надходило пояснень з обґрунтуваннями та доказами поважності причин пропуску строку, судом не можуть бути прийняті до уваги за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2024 представник позивача звертався до суду із заявою про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку звернення до суду(а.с.88-90).

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд звертає увагу на те, що спір щодо стягнення належного позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю з огляду на постановлення роботодавцем незаконного наказу.

Як встановлено судом, у березні 2023 позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2024 було частково задоволено апеляційну скаргу представника позивача. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2023 було скасовано. ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ головиправління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Герхарда Бьоша№ Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 "Про призупинення дії трудового договору" з ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2022. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

На виконання зазначених судових рішень у справі №204/5454/23, наказом № E.17.U.0.0/4-7209756 від 14.05.2024 скасовано дію наказу №E.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору» та поновлено дію трудового договору з 01.04.2022 ОСОБА_1 .

Отже, позивача лише 14.05.2024 поновлено на роботі, починаючи із 01.04.2022 та саме із цією подією та з тим що у спірний період йому працедавцем не здійснювалось жодних виплат, позивач пов`язував порушення свого права.

Водночас, даний позов до суду ОСОБА_1 поданий 12.06.2024, тобто у строк менший ніж три місяці із дня задоволення позову про визнання наказу про призупинення дії трудового договору незаконним.

Тож, строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав пропущений позивачем із поважних причин, оскільки право на середній заробіток заявника є похідним від того чи є його прогул через ухвалення оспорюваного наказу вимушеним і свої вимоги позивач пов`язував саме з підтвердженням такого порушення судом.

Обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини другої статті 235 КзПП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно абзацу 4 п. 32Постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику розгляду судами трудових спорів", згідно з якими оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (нез`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи)або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Звертаючись з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача на свою користь, позивач просить суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 по 14.05.2024.

Однак суд звертає увагу, що до збільшення періоду вимушеного прогулу також призвела винна поведінка працівника, адже ОСОБА_1 протягом тривалого часу не звертався до суду з позовом за захистом порушених трудових прав внаслідок видання наказу про призупинення дії трудового договору, мотивуючи впровадженням по всій території України карантину. Позивач був ознайомлений з наказом про призупинення дії трудового договору 31.03.2022, проте з позовом про визнання цього наказу незаконним звернувся лише 29.03.2023 у справі № 204/5454/23, і одночасно із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору не заявляв позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обумовленого призупиненням дії трудового договору

У зв`язку з чим, суд не погоджується з періодом нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який просить позивач, оскільки це не ґрунтується на законі, бо час затримки обмежений відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України одним роком, а тому закінчується 01.04.2023.

Кількість робочих днів з 01.04.2022 по 01.04.2023 становить 261. Сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період 01.04.2022 по 01.04.2023 буде дорівнювати: 243523,44 грн. із розрахунку: 261 робочих дня х 933,04грн.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягує з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 по 01.04.2023 у розмірі 243523,44 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць середньої заробітної плати.

Враховуючи те, що за приписами Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк«ПриватБанк» в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1431 грн. 71 коп. Керуючись ст.ст.141,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 до 01.04.2023 у розмірі 243523 (двісті сорок три тисячі п`ятсот двадцять три)грн. 44 коп.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню відповідно до п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 1431грн. 71 коп. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 ( адреса: АДРЕСА_1 );

Представник позивача:ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) ; Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (), адреса: м.Київ, вул.Грушевського,1-Д.)

Суддя С.В.Чудопалова