П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 369/8297/22

Провадження: № 22-ц/824/14506/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Волчка А. Я.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОКСИМА» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОКСИМА» (далі по тексту - ТОВ «ПРОКСИМА», відповідач), мотивуючи його тим, що у період з 26 листопада 2019 року по 20 червня 2022 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Однак, товариством не здійснено виплату заробітної плати при звільненні за лютий 2022 року у розмірі 5232 грн 50 коп., за березень 2022 року у розмірі 3567 грн 62 коп. за 15 відпрацьованих робочих днів, а також компенсацію за 55 днів невикористаної відпустки у розмірі 13113 грн 42 коп. Отже, вважає, що дані суми коштів підлягають стягненню на користь позивача. Посилаючись на положення ст. 117 КзПП України просила також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку заробітної плати у розмірі 17999 грн 82 коп.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо розміру заробітної плати, розміру по її заборгованості за спірний період та заборгованості щодо грошових коштів, невиплачених при звільненні, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції також вважав, що позивач не надала суду доказів наявності невикористаної відпустки та кількості її днів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції проігноровано факт отримання позивачем заробітної плати в мінімальному розмірі, а отже суд мав керуватись положеннями Закону України «Про державний бюджет за 2022 рік». Також, судом не установлено чи дійсно відбулось її звільнення, чим позбавлено її можливості уточнити позовні вимоги на підставі ст. 235 КЗпП України та збільшити суму стягнення відповідно до вимог чинного законодавства.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 вересня 2024року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що товариство не отримувало від позивача заяв про звільнення та позивачем не надано доказів на підтвердження отримання такої заяви відповідачем, тому вказує, що ОСОБА_1 продовжує працювати в ТОВ «ПРОКСИМА» на посаді фінансового директора та з 24 березня 2022 року перебуває у відпустці без збереження заробітної плати.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі наказу № 15 від 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 призначена на посаду фінансового директора ТОВ «ПРОКСИМА».

24 березня 2022 року позивач звернулась до ТОВ «ПРОКСИМА» з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 24 березня 2022 року на весь період воєнного стану до його скасування (а.с.13).

Указані обставини не заперечується сторонами, тому враховуючи положення ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Позиція суду апеляційної інстанції

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст.43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст.3, ст.4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно зі ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст.117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За змістом положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум».

При цьому, суд зауважує, що вирішуючи спір про стягнення невиплаченого розрахунку при звільненні, суд має встановити, чи дійсно відбулось звільнення працівника, що дає йому право отримати на підставі ст. 116 КЗпП України розрахунок при звільненні.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_3 , відповідач вказує на те, що трудові відносини між ТОВ «ФК ПРОКСИМА» та ОСОБА_3 не припинено.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що у період з 26 листопада 2019 року по 20 червня 2022 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та в порушення норм трудового законодавства з нею не проведено повний розрахунок при звільненні. На підтвердження обставин звільнення позивач надала суду копію трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 5) та копію заяви про звільнення від 20 травня 2022 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд, зокрема, виходив із того, що у період з 26 листопада 2019 року по 20 червня 2022 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, підтвердженням чого є копія трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Аналізуючи положення ст. 47 КЗпП України суд вважає, що для звільнення працівника має передувати оформлення роботодавцем наказу (розпорядження) про звільнення, копія якого видається працівнику в день його звільнення.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду в справі № 466/2132/21 від 10 квітня 2024 року.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто,відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Як встановлено судом, 24 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до роботодавця із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на весь період дії воєнного стану до його скасування (а.с. 13).

Згідно копії наказів №23/1-К від 24 березня 2022 року; №24/1-к від 24 квітня 2022 року; №25/1-к від 25 травня 2022 року; №28/1-к від 23 серпня 2022 року; №29/1-к від 21 листопада 2022 року; №32/1-к від 19 лютого 2023 року; №33/1-к від 20 травня 2023 року; №33/2-к від 16 серпня 2023 року; №33/3-к від 15 листопада 2023 року; № 33/4-к від 13 лютого 2024 року; №33/5-к від 13 травня 2024 року; №33/6-к від 09 серпня 2024 року у період з 24 березня 2022 року з по 09 листопада 2024 року ОСОБА_1 та продовжує перебувати у відпустці без збереження заробітної плати.

Наказом №34/1-к від 29 грудня 2023 року ОСОБА_1 з 01 січня 2024 року підвищено розмір посадового окладу до 7100 грн.

Згідно звіту ТОВ «ФК «ПРОКСИМА» платника єдиного внеску за другий квартал 2023 року ОСОБА_4 у червні 2023 року протягом 30 днів перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Застосовуючи стандарт доказування, з урахуванням балансу вірогідностей, та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем, а отже у ТОВ «ФК «ПРОКСИМА» не виник обов`язок здійснити з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не установлено чи дійсно відбулось її звільнення позивачки, чим позбавлено можливості уточнити позовні вимоги на підставі ст. 235 КЗпП України, суд вважає, неприйнятними та такими, що не є підставою для скасування судового рішення, оскільки, проявивши процесуальну обачність, позивач не була позбавлена права звернутись до суду із відповідною заявою. При цьому, суд зауважує, що користуючись наданим правом, 13 березня 2024 року позивач звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про задоволення позовних вимог.

По суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не вірно визначив підстави для такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку із тим, що наслідком апеляційного перегляду є зміна мотивів щодо відмови у задоволенні позову, судові витрати позивачки по сплаті судового збору, понесені нею у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за нею.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова