КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4251/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року (суддя Бусик О.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання частково протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

у червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, і остаточно просив: визнати протиправним наказ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 27 квітня 2021 року № 160-Н «Про внесення змін до наказу від 30 липня 2020 року № 223-Н» в частині встановлення йому робочого місця у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що розташована за адресою: м. Київ, вул. Приколійна, 1, який був чинним з 27 квітня 2021 року по 11 листопада 2021 року; визнати протиправним наказ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 11 листопада 2021 року № 346-Н «Про внесення змін до наказу від 30 листопада 2020 року № 223-Н» в частині встановлення йому робочого місця в експлуатаційному вагонному депо Дарниця (ВЧДЕ-5), що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Машиністівська, 1, який був чинний з 12 листопада 2021 року по 2 лютого 2022 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з серпня 2007 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади, зокрема, з 15 вересня 2017 року він працював провідним юрисконсультом служби електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а з 17 червня 2020 року і на день подачі позову юрисконсультом 1 категорії відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Позивач зазначав, що він проживає у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 , має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986 році І категорії, 27 червня 2017 року йому було видано пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 , а 10 вересня 2019 року - пенсійне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 , встановлена ІІІ група інвалідності. Також йому було вручено реабілітаційну програму, як інваліду, згідно якої наявний перший ступінь обмеження до

пересування і обмеження до трудової діяльності, та рекомендовано працювати за фахом із скороченим обсягом робіт, починаючи з 2019 року і надалі.

Позивач посилався на те, що 30 квітня 2021 року його було ознайомлено з наказом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 27 квітня 2021 року №160-Н «Про внесення змін до наказу від 30.07.2020 року №223-Н», відповідно до якого його робоче місце змінюється і встановлюється у виробничому підрозділі Дарницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» - м. Київ, вул. Приколійна,1.

Позивач стверджував, що такі дії відповідача щодо зміни його робочого місця є неправомірними, оскільки він є інвалідом ІІІ групи з першим ступенем обмеження до пересування і трудової діяльності, його робоче місце було по вул. Лисенка, 6 у м. Києві, тому, враховуючи наявні у нього обмеження для пересування, йому складніше добиратися до нового робочого місця, тому він вирішив оскаржити наказ.

Позивач вважав, що оскаржуваний наказ суперечить вимогам статей 5, 25 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», статті 172 КЗпП України та вимогам його індивідуальної реабілітаційної програми, і своєрідним «покаранням» за його звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання частково незаконним наказу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 32 КЗпП України, відповідач, як роботодавець позивача, мав право без згоди останнього переміщати його в межах того ж підприємства на інше робоче місце, що розташоване в тій же місцевості, не відповідає обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано приписи статей 5, 25 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», статті 172 КЗпП України та вимог індивідуальної програми реабілітації інваліда, складеної для нього.

Позивач стверджує, що для прибуття на нове робоче місце за адресою: м. Київ, вул. Машиністівська, 1, йому потрібно витратити не менше двох годин та зробити три пересадки, а також здійснити перехід через залізничні колії. Аналогічна ситуація і з прибуттям на робоче місце за адресою: м. Київ, вул. Приколійна, 1.

Позивач вважає, що роботодавець, видаючи оскаржувані накази, не врахував наявного в нього обов`язку створити безпечні та нешкідливі для здоров`я умови праці, вживати заходів до запобігання інвалідності та відновлення працездатності осіб з інвалідністю, для яких має бути створене розумне пристосування робочих місць.

Крім цього позивач зазначає, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не наведено підстав того, яким саме чином у разі визнання оскаржуваних наказів за вказані періоди протиправними, будуть захищені та поновлені його права, не відповідає обставинам справи, оскільки в матеріалах справи викладено обґрунтоване мотивування того, яким саме чином оскаржувані накази порушують його права та законні інтереси.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.19 т.2), у судове засідання не з`явився, направив на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, яке підписане його електронним підписом (с.с.27, 28 т.4).

Виходячи з положень ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу у відсутність позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» - Шапран Л.І., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 2007 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади, а з 17 червня 2020 року займає посаду юрисконсульта 1 категорії відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з 05 серпня 2019 року, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків в/с по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК від 28 серпня 2019 року № 426040 серія 12ААБ (с.с. 16 т. 1).

Наказом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 30 липня 2020 року № 223-Н «Про встановлення робочих місць працівникам юридичної служби» встановлені робочі місця для працівників юридичної служби (с.с. 6-8 т.1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 27 квітня 2021 року № 160-Н «Про внесення змін до наказу від 30.07.2020 року № 223-Н» внесено зміни до наказу від 30 липня 2020 року № 223-Н та змінено робоче місце ОСОБА_1 , юрисконсульта І категорії, з робочого місця в приміщенні за адресою: вул. Лисенка, 6 в м. Києві на робоче місце в приміщенні Дарницької дистанції колії (ПЧ-2) за адресою: вул. Приколійна, 1 у м. Києві (с.с.9-11 т.1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 11 листопада 2021 року № 346-Н «Про внесення змін до наказу від 30.07.2020 року № 223-Н» внесено зміни до наказу від 30 липня 2020 року № 223-Н та змінено робоче місце ОСОБА_1 , юрисконсульта І категорії, з робочого місця в приміщенні Дарницької дистанції колії (ПЧ-2) за адресою: вул. Приколійна, 1 в м. Києві на робоче місце в приміщенні Експлуатаційне вагонне депо Дарниця (ВЧДЕ-5) за адресою: вул. Машиністівська, 1 в м. Києві (с.с. 49-53 т.1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 02 лютого 2022 року № 024-Н «Про встановлення робочих місць працівникам юридичної служби» визнано таким, що втратив чинність наказ від 30 липня 2020 року №223-Н «Про встановлення робочих місць працівникам юридичної служби» (с.с. 109,110 т.1).

19 грудня 2022 року ОСОБА_1 звільнився із займаної посади у зв`язку із виходом на пенсію (с.с. 142 т. 1).

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання неправомірними наказів від 27 квітня 2021 року №160-Н, який був чинним з 27 квітня 2021 року та по 11 листопада 2021 року та від 11 листопада 2022 року №346-Н, який був чинним в період з 12 листопада 2021 року по 02 лютого 2022 року в частині встановлення робочого місця позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розміщення робочих місць працівників юридичної служби у виробничих підрозділах регіональної філії «Південно-Західна залізниця» визначено в додатках до оскаржуваних наказів, відповідно до яких робоче місце позивача розташовані за різними адресами, але в межах однієї місцевості - м. Києва, тобто залишилось незмінним.

Також суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що встановлення йому робочого місця за оскаржуваними наказами

протипоказано за станом здоров`я останнього, тому, з урахуванням вимог частини другої статті 32 КЗпП України, відповідач, як роботодавець позивача, мав право без згоди останнього переміщати в межах того ж підприємства на інше робоче місце, що розташоване у тій же місцевості.

Крім цього, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що він надав відповідачу індивідуальну програму реабілітації інваліда. Крім того, така реабілітаційна програма не підтверджує неможливість позивача працювати за станом свого здоров`я у визначених оспорюваними наказами адресами, які знаходяться територіально в одній місцевості, а саме в м. Києві. Не надано таких доказів і позивачем під час розгляду даної справи.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України та іншими законодавчими актами. Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей людей з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» захист прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» робоче місце особи з інвалідністю - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової дальності на підприємствах, в установах і організаціях.

Тобто це звичайне робоче місце, яке нічим не відрізняється від робочого місця працівника, який виконує роботи на аналогічній ділянці.

Спеціальне робоче місце особи з інвалідністю - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Тобто, це робоче місце, спеціально адаптоване під особу з інвалідністю за допомогою спеціального технічного обладнання, пристосувань і пристроїв.

Необхідність працевлаштування особи з інвалідністю на спеціалізоване робоче місце встановлюється висновками та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, що складаються МСЕК.

Якщо в документах МСЕК не зазначається необхідність створення спеціалізованого робочого місця для особи з інвалідністю, то вона може бути працевлаштована на звичайне робоче місце.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам та атестоване спеціальною комісією за участю представників МСЕК, органу державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введене в дію шляхом влаштування на нього інваліда. При цьому робочим місцем інваліда може бути: 1) звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування; 2) робоче місце інваліда - це місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях (Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»).

Зазначений висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 755/7916/19.

Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами, установами, організаціями.

Аналогічні приписи встановлені і в Законі України «Про охорону праці».

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю формується за результатами комплексної оцінки обмежень життєдіяльності особи та складається з окремих частин, що відображають результати комплексної оцінки обмежень життєдіяльності особи у сфері охорони здоров`я, соціальній, освітній cферах, сфері зайнятості та сфері фізичної культури та спорту.

Особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених її індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому. Особа з інвалідністю (законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю) зобов`язана брати участь у виборі та погоджувати призначення конкретних допоміжних засобів реабілітації, медичних виробів, реабілітаційних послуг і санаторно-курортного лікування тощо в межах її індивідуальної програми реабілітації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»).

З довідки до акту огляду МСЕК від 28 серпня 2019 року № 426040 серії 12ААБ вбачається, що позивачу встановлена третя група інвалідності довічно та зроблено висновок про умови та характер праці - праця за фахом зі скороченим робочим днем або тижнем, та визначено 30% втрати працездатності.

Крім того, 28 серпня 2019 року МСЕК складено позивачу індивідуальну програму реабілітації інваліда № 1262/1011-б.

Звертаючись до суду, позивач посилався зокрема на те, що відповідач всупереч індивідуальній програмі реабілітації, де зазначено про наявність першого ступеня обмеження до пересування, змінив його робоче місце та встановив нове робоче місце, до якого важче добиратися.

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач надав роботодавцю свою індивідуальну програму реабілітації інваліда № 1262/1011-б.

Крім цього в індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1262/1011-б та в

довідці до акту огляду МСЕК від 28 серпня 2019 року № 426040 серії 12ААБ не зазначено про необхідність створення роботодавцем для позивача спеціального робочого місця.

Так, в індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1262/1011-б у пункті 5 «пристосування та створення робочих місць з урахуванням безпеки, особливості інваліда» зазначено рекомендації МСЕК - за фахом зі скороч. обсягом робіт.

Така рекомендація МСЕК не свідчить про неможливість позивача працювати за станом свого здоров`я у визначених оспорюваними наказами адресами, оскільки стосується саме скорочення обсягу робіт, а не знаходження робочого місця.

Виходячи з приписів статті 172 КЗпП України, особі з інвалідністю за бажанням або за вимогами індивідуальної програми реабілітації можуть встановлюватися режим роботи на умовах неповного робочого дня (неповного робочого тижня) та пільгові умови праці. У разі, якщо у рекомендаціях МСЕК зазначено, що особа з інвалідністю може працювати за своєю посадою на умовах скороченого робочого дня, роботодавець на прохання працівника зобов`язаний встановити йому неповний робочий час на основі статті 172 КЗпП України. Для цього працівник подає заяву про встановлення неповного робочого часу, а роботодавець видає відповідний наказ.

Водночас, позивачем не подавалась заява про переведення на робочий графік з відповідною оплатою згідно зі статтею 56 КЗпП України.

Щодо зазначення в індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1262/1011-б про перший ступінь обмеження до пересування, то колегія суддів враховує, що визначені в оспорюваних наказах адреси місця роботи позивача знаходяться територіально в одній місцевості, а саме у м. Києві, що не свідчить про порушення вказаних обмежень позивача.

Отже, індивідуальна програма реабілітації інваліда № 1262/1011-б не підтверджує неможливість позивача працювати за станом свого здоров`я у визначених оспорюваними наказами адресами, які знаходяться територіально в одній місцевості, а саме в м. Києві. Не надано таких доказів і позивачем під час розгляду даної справи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною другою статі 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Таким чином, при переміщенні працівник продовжує виконувати ту ж роботу, на тому самому підприємстві і в тій же місцевості (в тому ж населеному пункті), однак на іншому робочому місці.

Судом встановлено, що розміщення робочих місць працівників юридичної служби у виробничих підрозділах регіональної філії «Південно-Західна залізниця» визначено в додатках до оскаржуваних наказів, відповідно до яких робоче місце позивача розташовані за різними адресами, але в межах однієї місцевості - м. Києва, тобто залишилось незмінним.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що встановлення йому робочого місця за оскаржуваними наказами протипоказано йому за станом здоров`я.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини другої статті 32 КЗпП України,

відповідач мав право без згоди позивача переміщати в межах того ж підприємства на інше робоче місце, що розташоване у тій же місцевості.

Отже, у справі не встановлено факту порушення трудових прав позивача внаслідок прийняття відповідачем оспорюваних наказів, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення оскаржуваними наказами робочих місць по вул. Приколійна, 1 у м. Києві , а потім по вул. Машиністівська, 1 у м. Києві , протипоказані позивачу за станом здоров`я, належними доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачу було відомо про наявність у позивача індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1262/1011-б, не підтверджуються будь-якими доказами та по своїй суті є припущеннями.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала працівника надавати роботодавцю індивідуальну програму реабілітації інваліда, то колегія суддів зазначає, що нормою частини третьої статті 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених її індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому. Таким чином, ненадання працівником своєму роботодавцю індивідуальної програми реабілітації інваліда, слід розцінювати як одну із форм відмови від такої програми.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук