Справа № 758/1065/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Обиход В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту.

Зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до постанови слідчого УСБУ у м. Києві та Київській області від 03.08.2012 у рамках кримінальної справи № 1822 накладено арешт 07.08.2012 року на зазначену квартиру.

Вона не була учасником даної кримінальної справи.

Приводом для порушення даної кримінальної справи стало виявлення слідчим у матеріалах кримінальної справи № 1822, порушеної 17.05.2012 СБ України за фактом заволодіння службовими особами КП «Центральний» грошових коштів означеної установи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, ознак вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України в діях ОСОБА_2 .

У подальшому обвинувачення було кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_2 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав у повної обсязі, визнав усі фактичні обставини вчинення злочину.

Відповідно до вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 (справа № 2607/13865/12) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов`язків у всіх підприємствах, установах і організаціях державної і комунальної форми власності строком на один рік.

Проте, судом не було вирішено питання про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

У відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти позову, вказав наступне.

Управління СБУ у місті Києві (попередник ГУС БУ) як юридична особа, державний орган та суб`єкт владних повноважень не накладало і не могло накласти у кримінальній справі № 1822 та у будь-якій іншій кримінальній справі арешт на майно, у тому числі й на квартиру, оскільки воно (управління) не було ні прокурором, ні слідчим, ні органом досудового слідства, ні жодним іншим учасником кримінального процесу з відповідними повноваженнями.

Ні Управління СБУ у місті Києві (попередник ГУ СБУ), ні ГУ СБУ не мали згідно з КПК України 1960, 2012 років жодних повноважень для того, щоб зобов`язувати, погоджувати, контролювати чи будь-яким іншим чином впливати на слідчих, прокурорів, органи досудового слідства у частині, що стосується накладення арешту на майно у кримінальних справах у ході досудового слідства.

Докази того, що такий вплив мав місце у кримінальній справі № 1822 всупереч вимог КПК України 1960, 2012 років, у володінні ГУ СБУ відсутні й останньому невідомі.

Отже, ні ГУ СБУ, ні Управління СБУ у місті Києві прав, свобод і законних інтересів позивача шляхом накладення у кримінальній справі арешту на квартиру порушити не могли, оскільки не мали й не мають відповідних повноважень і можливостей.

Отже, накладення слідчим органу досудового слідства у складі Управління СБУ у місті Києві арешту на Квартиру є неочевидним і недоведеним, тобто не є фактом, у зв`язку з чим, позовні вимоги про зняття з квартири арешту як такого, що накладений слідчим органу досудового слідства у складі Управління СБУ у місті Києві, вбачаються безпідставними. До того ж, залишається невідомим, чи відпала потреба у раніше накладеному у кримінальній справі № 1822 арешті на Квартиру. Таким чином, ТУ СБУ нічого не відомо про обставини, які б надавали йому підстави для того, щоб заявляти будь-які самостійні вимоги щодо предмета спору, ініційованого позивачем, або нести відповідальність за позовом замість осіб, зобов`язаних відповідно до закону усунути перешкоди у ході реалізації позивачем його прав і законних інтересів щодо володіння, користування та розпоряджання Квартирою. ТУ СБУ є неналежним відповідачем.

Посилаючись на зазначені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач вказала наступне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 358972352 наявне обтязення надлежної їй квартири у вигляді арешту, підставою обтяження є - постанова про накладення арешту на майно, бн, 03.08.2012, Слідчий відділ Управління Служби безпеки України в м. Києві, кримінальна справа № 1822.

Згідно відповіді Головного управління СБУ у місті Києві та Київській області від 28.12.2023 № 51/17/А-3380/24, вбачається, що досудове слідство по кримінальній справі №1882 здійснювалося слідчим відділом Управління Служби безпеки України у м. Києві за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

14.11.2012 досудове слідство у кримінальній справі № 1882 закінчено у порядку ст. ст. 215, 225 КПК України (1960 року), шляхом складання та направлення до прокуратури м. Києва для затвердження обвинувального висновку та скерування справи до суду.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача підтримав свою правову позицію, викладену у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання представник позивача та представник відповідача не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд увалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 3, 4 п. 1 постанови від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - постанова) за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 1 - 3 п. 2 постанови позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 2 п. 10 постанови зокрема, у матеріалах справи залежно від предмета та підстави позову мають бути належним чином завірені копії акта опису та арешту, постанови про арешт коштів чи майна боржника, вироку, рішення суду або іншого органу, на виконання яких проводився опис і арешт, матеріали, що є в кримінальній справі щодо належності описаного майна і джерел коштів на його придбання, документи про право власності на майно, кредитні зобов`язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідно до постанови слідчого УСБУ у м. Києві та Київській області від 03.08.2012 у рамках кримінальної справи № 1822 накладено арешт 07.08.2012 року на зазначену квартиру, вона не була учасником даної кримінальної справи, та відповідно до вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 (справа № 2607/13865/12) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов`язків у всіх підприємствах, установах і організаціях державної і комунальної форми власності строком на один рік.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу норм ст. ст. 77, 80 ЦПК України докази повинні бути належними та достатніми.

Відповідно до листа начальника Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Хоменка І. від 28.12.2023 № 51/17/А-3380/24 (а.с. 39) досудове слідство у кримінальній справі № 1882 здійснювалося слідчим відділом Управління Служби безпеки України у м. Києві за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

14.11.2012 досудове слідство у кримінальній справі № 1882 закінчено в порядку ст. ст. 212, 225 КПК України (1960 року), шляхом складання та направлення до прокуратури м. Києва для затвердження обвинувального висновку та скерування справи до суду.

Однак будь-яких доказів того, що обвинувальний акт було надіслано до Подільського районного суду м. Києва позивачем суду не надано.

До того ж, зі змісту вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 (а.с. 32-35), доданого до позовної заяви, не можливо встановити чи дійсно вказаний вирок ухвалений судом у кримінальній справі № 1822.

Таким чином, належних та достатніх доказів, які б вказували на те, що кримінальне провадження № 1822, яке розпочате в період дії КПК України 1960 року, завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, позивачем суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві (01010, м. Київ, пров. Аскольдів, буд. 3А, ) про зняття арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук