ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

м. Київ

справа № 756/724/22

провадження № 61-12804св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року у складі судді Тихої О.О. та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В.А., Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником 2/3 частки квартири

АДРЕСА_1 загальною

площею 102,3 кв. м, житловою площею 59,6 кв. м, а власником іншої 1/3 частки квартири є її син ОСОБА_2 .

Квартира складається з трьох житлових кімнат площею 13,0 кв. м, 32,4 кв. м,

14, 2 кв. м; санвузла - 6.3 кв. м; санвузла - 3,9 кв. м; балкону - 0,9 кв. м; кухні -

10,7 кв. м та коридору, площею 20,9 кв. м.

Позивач просила встановити такий порядок користування спірною квартирою: виділити їй у користування житлові кімнати площею 13,0 кв. м та 32,4 кв. м; санвузол - 6.3 кв. м; у користування відповідачу ОСОБА_2 виділити житлову кімнату - 14,2 кв. м та санвузол - 3,9 кв. м; залишити у спільному користуванні кухню - 10,7 кв. м та коридор, площею 20,9 кв. м.

Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір та непорозуміння щодо користування квартирою, позивач позбавлена можливості володіти та користуватися належною їй часткою у спільному майні. Квартира є технічно неподільною, а тому неможливо виділити кожному зі співвласників у володіння та користування належну йому частку. Оскільки сторони як співвласники не можуть домовитися про порядок володіння та користування спільним майном, ОСОБА_1 просила суд задовольнити позовні вимоги. Вказувала, що запропонований нею варіант порядку користування квартирою не призведе до порушення права власності обох співвласників та буде відповідати частці кожного у праві спільної часткової власності.

Усною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року, що відображена у протоколі судового засідання від 01 червня 2022 року, залучено

ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

(т.1, а. с. 46).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлений порядок користування

квартирою

АДРЕСА_1 :

- виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 7, площею 32,4 кв. м, санвузол № 2, площею 6.3 кв. м;

- виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 5, площею 14,2 кв. м з балконом, площею 0,9 кв. м;

- залишено у спільному користуванні: житлову кімнату № 6, площею 13,0 кв. м, коридор № 1, площею 20,9 кв. м, санвузол №3, площею 3,9 кв. м; кухню № 4, площею 10,7 кв. м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при визначенні порядку користування спільним майном слід виходити з розміру часток кожного співвласника в спірній квартирі та враховувати, що у спірній квартирі зареєстровані, постійно проживають колишня дружина відповідача ОСОБА_3 та неповнолітній син відповідача ОСОБА_4 .

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що на час вселення ОСОБА_3 до спірної квартири між нею та співвласниками існувала будь-яка угода про порядок користування житловим приміщенням, отже, ОСОБА_3 та неповнолітній син відповідача ОСОБА_4 мають право користування квартирою нарівні з власниками квартири. Ураховуючи інтереси зазначених осіб, суд не прийняв визнання позову відповідачем і дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, залишивши у спільному користуванні житлову кімнату, кухню, коридор та санвузол.

Такий порядок користування спірною квартирою, на думку суду, є найбільш оптимальним та таким, що не призведе до погіршення житлових прав сторін, як співвласників житла та членів сім`ї відповідача та відповідатиме часткам кожного зі співвласників.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду

м. Києва від 18 квітня 2023 року без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення суд вказав, що

ОСОБА_3 не є співвласником спірної квартири, натомість у справі виник спір про визначення порядку володіння та користування майном між співвласниками такого майна, а не між співвласником та користувачем такого нерухомого майна.

Зазначив, що при визначенні порядку користування спірною квартирою судом першої інстанції враховано інтереси ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, у спільному користуванні співвласників залишено житлову кімнату, кухню, коридор та санвузол.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про подання позивачем адміністративного позову і безпідставність розгляду справи в порядку цивільного судочинства, адже помилкове зазначення на першій сторінці позовної заяви «адміністративний позов» не свідчить про те, що позов має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким позов залишити без розгляду.

Підставами касаційного оскарження зазначає застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду

від 19 лютого 2019 року справа № 824/399/17-а, від 13 лютого 2018 року

справа № 264/4263/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також ОСОБА_3 оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання третьої особи про долучення доказів), суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів

(пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, не врахував, що згода співвласників житла на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 є угодою між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 про порядок користування спірним житловим приміщенням без обмежень. Суд не врахував відсутність спору між сторонами щодо порядку користування квартирою.

Для спільного користування суд виділив санвузол без ванни та виділив кімнату, у якій проживає малолітній ОСОБА_4 , чим порушив право дитини на житло, погіршив житлові умови заявниці та її дитини. В порушення норм процесуального права суди не залучили до розгляду цієї справи Службу у справах дітей при розгляді спору.

Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які визначають порядок залучення третьої особи до участі у справі, оскільки ця ухвала була занесена до протоколу судового засідання без роз`яснення права та обов`язків ОСОБА_3 .

Також суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, відмовивши у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням без розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката

Литвиненка Д. О. надійшов відзив, де зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_3 , вказано, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надано належну правову оцінку доказам. Відповідаючи на аргументи скаржника, зазначає , що питання користування спірним житловим приміщенням між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не вирішувалось в межах розгляду цієї справи встановлений судами порядок користування спірною квартирою є найбільш оптимальним та не призводить до порушення житлових прав третьої особи та дитини.

Вказує, що малолітній ОСОБА_4 набуває права користування 1/3 частиною квартири, яка на праві спільної часткової власності належить його батькові,

ОСОБА_2 , отже житлові права дитини оскаржуваними рішеннями не порушені.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є співвласниками квартири

АДРЕСА_1 загальною

площею 102, 3 кв. м, житловою площею 59,6 кв. м. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 на праві власності належить 2/3 частки квартири, ОСОБА_2 - 1/3 частка вказаної квартири.

Відповідно до технічного паспорту спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, площею 13,0 кв. м, 32,4 кв. м, 14, 2 кв. м; санвузла, площею 6.3 кв. м; санвузла,

площею 3,9 кв. м; балкону, площею 0,9 кв. м; кухні, площею 10,7 кв. м та коридору, площею 20,9 кв. м.

З наявних у матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: співвласники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колишня дружина співвласника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , та їхній неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 9, 12, 29, 34).

Позиція Верховного Суду

Правове регулювання спірних відносин

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном одночасно створює обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також

статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Оцінка доводів касаційної скарги ОСОБА_3 .

У справі, що переглядається, спір виник щодо встановлення порядку спільного користування квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Суди врахували, що приміщення є неподільним, а частки у праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є різними, 2/3 та 1/3 відповідно.

Вирішуючи спір, суд виділив у користування сторонам спору частини житлового приміщення відповідно до розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому обраний судом порядок користування спірною квартирою передбачає, що на ідеальну частку позивача припадає менше площі в квартирі за рахунок збільшення площі загального користування, до якої зокрема належить житлова кімната

площею 13 кв. м.

При визначенні порядку користування спірною квартирою суд першої інстанції, окрім прав співвласників квартири, також врахував інтереси осіб, які проживають у квартирі - ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 , у зв`язку з чим не прийняв визнання позову відповідачем та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 не у повному обсязі, залишивши у спільному користуванні житлову кімнату, кухню, коридор та санвузол.

Баланс між інтересами власників та користувачів дотримано, а таке рішення суду є виваженим та справедливим. Отже, судами враховано інтереси дитини та права ОСОБА_3 , як користувачів спірною квартирою, тому доводи про порушення їхніх прав суд відхиляє.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Право малолітнього ОСОБА_4 як сина ОСОБА_2 та онука ОСОБА_1 на користування спірною квартирою в межах цього позову сторонами не оспорювалось.

Доводи ОСОБА_3 щодо прагнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заявленого в межах розгляду справи № 756/11185/20 не свідчать про незаконність судових рішень про встановлення порядку користування квартирою. Зокрема, за результатами розгляду згаданої справи місце реєстрації у спірній квартирі на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишилось незмінним, натомість визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , стягнено з ОСОБА_2 аліменти на дитину, а у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Отже, сам по собі факт існування цих відомостей ніяк не визначає сутність спору про встановлення порядку користування спірним житлом та не впливає на результат його вирішення.

Аргумент касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що цей позов є проявом економічного насильства щодо малолітнього ОСОБА_4 з боку його батька та бабусі є безпідставним, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII економічним насильством є така форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Судами не встановлені фактичні обставини, які підпадали б під подібну кваліфікацію, достатніх доказів на обґрунтування проявів економічного насильства щодо дитини не міститься також і в матеріалах справи. Розгляд справи щодо користування квартирою не є доказом вчинення домашнього насильства, зокрема економічного насильства щодо онуків, подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21.

Аналізуючи доводи касаційної скарги щодо незалучення Служби у справах дітей до судового розгляду справи, суд виходить з такого.

У силу вимог частини четвертої статті 19 СК України участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, є обов`язковою при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним. Жодна з цих підстав не є дотичною до предмета спору у справі, що переглядається, отже участь органу опіки та піклування не відповідно до частини четвертої статті 19 СК України.

Посилання ОСОБА_3 на частину четверту статті 12 цього Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» також є безпідставним, оскільки ґрунтується на неправильному тлумаченні даної норми. В цій нормі вказано о про необхідність надання попереднього дозволу органу опіки для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, однак зазначене не стосується підстав та предмету позову, який розглядався судом в межах цієї справи.

Суд відхиляє як безпідставні доводи ОСОБА_3 щодо порушення норм процесуального закону при залученні її до справи у якості третьої особи, з таких міркувань.

Як свідчать матеріали справи, 16 травня 2022 року ОСОБА_3 , посилаючись на вимоги частини першої статті 53 ЦПК України, подала до суду заяву про залучення її до участі в справі як третьої особи, оскільки вона має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі і рішення по справі може вплинути на її права та обов`язки(т. 1, а. с. 37-38).

Усною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання від 01 червня 2022 року, до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 46), роз`яснено її права та обов`язки як учасника судового розгляду , про що свідчить підписана ОСОБА_3 пам`ятка від 01 червня 2022 року (т.1, а. с. 42).

Порядок вступу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, передбачений статтею 53 ЦПК України.

Частинами четвертою та п'ятою статті 259 ЦПК України визначено, що ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання. В ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку..

Отже, суд першої інстанції з дотримання вказаних процесуальних норм залучив ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи вимог без самостійних вимог на предмет спору та під її особистий підпис роз`яснив права та обов`язки як учасника судового процесу. В подальшому ОСОБА_3 користувалась своїми процесуальними правами, брала участь самостійно та через представника у судових засідання у судах першої та апеляційної інстанцій, подавала пояснення, клопотання, заяви, знайомилась з матеріалами справи, скористалась правами на подання апеляційної та касаційної скарг як учасник цієї справи, отже доводи заявниці про порушення судами норм процесуального права є помилковими.

Не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи і доводи заявниці щодо порушення судом норм процесуального права при вирішенні судом першої інстанції клопотання ОСОБА_3 про залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 без розгляду.

В своїх поясненнях до заяви про залучення третьої особи (а. с. 50-53, т. 1) ОСОБА_3 просила залишити позов ОСОБА_1 без розгляду, посилаючись на штучний характер позову через не проживання позивачки у спірній квартирі та на існування конфлікту інтересів у представників сторін.

Відповідно до положень статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживання процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року (а. с. 95-97, т. 1) обґрунтовано відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки даних про штучність або завідому безпідставність позову ОСОБА_1 матеріали справи не містили.

Доводи касаційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження існування спору між відповідачем та позивачем, наявності попередньої угоди між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 про порядок користування спірним житловим приміщенням без обмежень також не є підставами для залишення позовної заяви без розгляду у розумінні вимог статті 257 ЦПК України. Встановивши позивач та відповідач не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою та позивач скористались своїм правом на подання позову до суду відповідно до норм чинного законодавства, суди вірно розглянули даний спір по суті позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій. Отже, відсутні підстави вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара