Справа № 461/5618/23 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л. В.
Провадження № 22-ц/811/2962/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Марко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ (розпорядження) №2250ос від 01.06.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновити її на посаді сестри медичної поліклініки вищої категорії поліклінічного відділення Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що її незаконно звільнено з посади сестри медичної (брата медичного) поліклініки вищої категорії поліклінічного відділення Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, при цьому, відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення.

Зазначає, що на роботу не з`явилась з поважних причин, оскільки перебувала за кордоном, про що неодноразово повідомляла роботодавця. Після закінчення дитиною навчального процесу, мала намір повернутись в України та 26.06.2023 року приступити до виконання своїх трудових обов`язків.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що єдиною підставою, чому позивач вважає оскаржуваний наказ про звільнення з роботи на підставі п.4 ст.40 КпП України незаконним, є те, що відсутність позивача на робочому місці пов`язана з поважними причинами, про котрі вона повідомляла роботодавця заздалегідь, зокрема, в заяві від 19.05.2023 року про продовження їй відпустки за власний рахунок, в якій повідомила, що вона та її син внаслідок воєнних дій виїхали за кордон, останній навчається у школі, а тому не може повернутись в Україну, та у листі від 25.05.2023 року, в якому повідомила про неможливість прибути на засідання комісії з проведення службових розслідувань з питань порушення трудової дисципліни і вказала, що перебуває за кордоном з малолітнім сином, який навчається у школі і проходить лікування, що вона має намір повернутися в Україну одразу після завершення навчального року та завершення лікування її дитини.

Натомість, суд відхилився від предмета позову і зосередився на питанні надання відпусток без збереження заробітної плати, яке, на її думку, не є ключовим у цій справі, адже причиною невиходу позивачки на роботу були не факти надання чи ненадання відпустки, а саме факт перебування за кордоном внаслідок воєнних дій та необхідність завершення її сином навчання у школі в Республіці Польща.

Вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме: причини поважності невиходу позивачки на роботу, зокрема: воєнні дії, навчання сина, турботу про життя і здоров`я сина, якого позивачка виховує одна; не довів обставини, що мають значення для справи, які визнав встановленими, а саме: відсутність поважних причин відсутності позивачки на роботі; зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а саме: суд пов`язав відмову роботодавця надати відпустку без збереження заробітної плати з відсутністю позивачки на роботі без поважних причин, проігнорувавши при цьому факт перебування позивачки разом з сином за кордоном через воєнні дії та завершенням її сином навчання у школі.

Також зазначає, що суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а саме неправильно застосував висновки Верховного Суду, які до вирішення даного спору можна застосувати лише формально, натомість, не застосував висновки Верховного Суду, які викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 06.06.2024 року у справі №367/569/23; застосував норми матеріального права, які до обставин справи не відносяться, а саме: Закон України «Про відпустки», ст.84 КЗпП України; через неправильне тлумачення, неправильно застосував норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.

Зазначає, що звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з?ясування поважності причини його відсутності.

Зважаючи на ситуацію в України, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню чи, наприклад, за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин.

14.10.2024 року від АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідач зазначає, що у період воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плат тривалістю, визначеною в заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п.4 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки». Зазначений вид відпустки в обов`язковому порядку був наданий ОСОБА_1 , відповідно до поданої нею заяви, на 90 календарних днів (наказ від 20.02.2023 року №89) з 20.02.2023 року до 20.05.2023 року. 19.05.2023 року від ОСОБА_1 на адресу Лікарні надійшла чергова заява про продовження відпустки без збереження заробітної плати до 23.06.2023 року, проте, роботодавець відмовив працівнику у наданні відпустки, та 22.05.2023 року на електронну пошту заявниці відправив повідомлення про відмову в задоволенні заяви, зазначивши про необхідність приступити до виконання своїх посадових обов`язків згідно відповідного графіку роботи. Позивач не заперечувала факт своєї відсутності на робочому місці, мотивуючи поважність такої відпустки перебуванням за кордоном разом із дитиною, яка продовжувала навчання, куди вона перемістилась у зв`язку із збройною агресією держави окупанта.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.12.2024 року, є дата складення повного судового рішення - 27.12.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та обіймала посаду сестри медичної поліклініки вищої категорії філії «Центр охорони здоров`я» Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті АТ «Українська залізниця» згідно з безстроковим договором.

Наказом (розпорядженням) генерального директора Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» Яворської Т. №225-ос від 01.06.2023 року «Про припинення трудового договору (контракту)» сестру медичну (брат медичний) поліклініки вищої категорії ОСОБА_1 з 06.06.2023 року звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5).

За змістом заяви від 19.05.2023 року, адресованої генеральному директору ЛКЛ на ЗТ філії «ЦОЗ» АТ «Укрзалізниця» Гузару П.О., ОСОБА_1 звернулась з проханням продовжити відпустку без збереження заробітної плати до 23.06.2023 року, у зв`язку з тим, що вона та її син внаслідок воєнних дій виїхали за кордон, де останній навчається у школі, а тому не може повернутись в Україну, так як навчальний рік ще не завершено (а.с.6).

Листом від 25.05.2023 року №782 Львівська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» звернулось до ОСОБА_1 та повідомило про її відсутність на роботі з 22.05.2023 року з невідомих причин, а також запросило на спільне засідання постійно діючої комісії для проведення службових розслідувань з питань порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» для вирішення питання про подальшу роботу у згаданому закладі. Крім того, вказаним листом позивачу роз`яснено наслідки відсутності обґрунтованих пояснень або документів на підтвердження поважності відсутності на роботі (а.с.7).

У відповідь на лист-запрошення №782 від 25.05.2023 року, ОСОБА_1 повідомила про неможливість прибути на спільне засідання комісії у зв`язку із перебуванням в Польщі через воєнні дії, де її дитина ОСОБА_2 , 2009 р.н., навчається. Крім того, проінформувала, що після завершення навчання сина та лікувального процесу, має намір повернутись в Україну та приступити до виконання трудових обов`язків з 26.06.2023 року (а.с.8).

Відповідно до витягу з протоколу №38 Первинної профспілкової організації Клінічної лікарні Львівської залізниці від 30.05.2023 року, вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.100).

Як вбачається з копії акту проведення службового розслідування з питань порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку ЛКЛ на ЗТ філії «ЦОЗ» АТ «Укрзалізниця» від 31.05.2023 року, комісією проведено службове розслідування з питань порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, відсутності на роботі працівників даної установи, зокрема, сестри медичного поліклінічного відділення ОСОБА_1 у період 22-25 травня 2023 року, за результатами якої встановлено, що остання відсутня на роботі з 22 по 25 травня без поважних причин (а.с.98-99).

З протоколу засідання постійно діючої комісії для проведення службових розслідувань з питань порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Укрзалізниця» від 01.06.2023 року вбачається, що у зв`язку з відсутністю сестри медичної поліклінічного відділення ОСОБА_1 на роботі у період 22-25 травня 2023 року, генеральним директором Яворською Т.П. запропоновано вжити до працівника заходи дисциплінарного стягнення, а саме звільнення за прогул. За результатами голосування прийнято рішення (а.с.101-102).

Згідно з листом Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» від 02.06.2023 року №850, адресованим ОСОБА_1 , відповідач повідомив про необхідність прибути за трудовою книжкою у зв`язку з припиненням 06.06.2023 року на підставі наказу №225-ос від 01.06.2023 року трудового договору відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.7).

З довідки, виданої директором Основної школи №5 ім. Г.Д. Штайнгауза від 14.11.2023 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 . Був прийнятий до школи 01.09.2022 року. Від 01.09.2022 року до 23.06.2023 року був учнем ІІІ Оп класу (7 клас). Відповідно до програми завершить навчання у 2024 році (а.с.163).

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач свої вимоги обгрунтовувала тим, що роботодавець з порушенням норм трудового законодавства прийняв рішення про її звільнення, оскільки вона була відсутня на робочому місці з поважних причин, які були йому відомі.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

У частині першій статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі, з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України (стаття 2 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до пункту 5 статті 4 Закону України «Про відпустки», одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 цього Закону.

У відповідності до статті 84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати, а також за згодою сторін .

В силу статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема, Указом Президента України №271/2024 від 06.05.2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 19.07.2022 року.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст.ст.43, 44 Конституції України.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).

За змістом частини четвертої статті 12 Закону №2136-ІХ, у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати в обов`язковому порядку, відповідно до поданої нею заяви, на 90 календарних днів (наказ від 23.08.2022 року №999) з 24.08.2022 року до 21.11.2022 року, та на 90 календарних днів (наказ від 18.11.2022 року №1148) з 22.11.2022 року до 19.02.2023 року. У подальшому, за домовленістю сторін відпустка без збереження заробітної плати була надана ОСОБА_1 на 90 календарних днів (наказ від 20.02.2023 року №89) з 20.02.2023 року до 20.05.2023 року.

19.05.2023 року від ОСОБА_1 на адресу відповідача надійшла чергова заява про продовження відпустки без збереження заробітної плати до 23.06.2023 року.

Колегія суддів зауважує, що на відміну від щорічних відпусток, можливість перенесення або продовження відпустки без збереження заробітної плати, що настала під час такої відпустки, не передбачено.

Разом з тим, заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати після закінчення 20.05.2023 року аналогічної відпустки, ОСОБА_1 не подавала. Таким чином, ОСОБА_1 мала приступити до виконання своїх професійних обов`язків 22.05.2023 року, проте, не приступила.

Позивач не заперечувала факту її відсутності на робочому місці з 22 по 25 травня 2023 року, мотивуючи поважність такої відсутності перебуванням у Польщі разом із дитиною, що продовжувала навчання, куди вони перемістилися у зв`язку із збройною агресією держави-окупанта.

Загальновідомим є той факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України, у зв`язку з чим, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 введено з 24.02.2022 року в Україні воєнний стан, який триває станом на час розгляду справи.

Разом з тим, сам по собі цей факт, без доведення працівником причинно-наслідкового зв`язку між чиненням збройної агресії проти України та неможливістю виконувати свою роботу, не може бути оцінена судом як поважність причин відсутності на роботі.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала медичною сестрою поліклініки вищої категорії поліклінічного відділення Львівської клінічної лікарні на залізничному транспорті Філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця». АТ «Укрзалізниця» є об`єктом критичної інфраструктури та після введення в Україні воєнного стану свою роботу не зупиняло, простій в установі не оголошувався.

Матеріалами справи безспірно встановлено, що відповідно до вимог ст.149 КЗпП України, роботодавець, вживав заходів, направлених на отримання від позивача, як порушника трудової дисципліни, пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, на що отримав відповідь про неможливість приступити до роботи через перебування в Польщі та навчання сина.

Таким чином, установивши, що позивач допустила прогул без поважних причин, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що перебування позивача за межами держави не може вважатися абсолютною поважною причиною, оскільки про завершення строку відпуски позивач була усвідомлена заздалегідь, розуміла, де вона перебуває, та можливу безперервність навчального процесу сина, будь-яких заходів щодо узгодження із роботодавцем можливості отримання додаткової відпустки не вживала. Крім того, з моменту невиходу на роботу до винесення наказу про звільнення пройшло 8 днів, однак, позивач впродовж вказаного часу до роботодавця не прибула, підстав неможливості розпочати роботу не довела.

Таким чином, враховуючи положення норм трудового законодавства та сталої судової практики, перебування за кордоном у зв`язку із навчанням дитини не є поважною причиною відсутності на роботі, що виключає вину працівника.

Під час дії воєнного стану норми ст.43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Проте, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми КЗпП щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця.

Пункт 4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

Оскільки прогул є порушенням трудової дисципліни, за його вчинення працівник може бути притягнений до дисциплінарної відповідальності й підданий стягненню у вигляді догани або звільнення (ст.147 К3пП).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновок в постанові Верховного Суду від 06.06.2024 року в справі №367/569/23 є недоречними та не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки розглянуті в постанові питання мають іншу правову природу.

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що звільнення позивачки з роботи проведено з дотриманням вимог закону.

3 огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні якої відмовлено.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич