Справа № 463/5976/22 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3704/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення дій ,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування та приєднаного теплового навантаження в розмірі 12044,99 грн., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 2481 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за даною адресою, зокрема послуг з централізованого опалення, а відтак має нести відповідальність за зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач не проводить оплати за отримані послуги, внаслідок чого за період з 1 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року розмір заборгованості останньої за спожиті послуги з централізованого опалення становить 12044,99 грн. Вказує, що житловий будинок АДРЕСА_2 обладнано загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії для опалення сходових кліток у зв`язку з тепловтратами розвідних трубопроводів системи опалення. Вказує, що розрахунки кількості та вартості послуг з централізованого опалення проведено відповідно до вимог Постанови КМУ від 21 липня 2005 року № 630, Наказу міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення прати за їх опалення» та встановлених тарифів. Звертає увагу на те, що відповідно до п. 28 «Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року № 630 та наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 359 від 31 жовтня 2006 року. «Про затвердження методики розрахунку кількості тепла, спожитого на опалення місць спільного користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення», у осіб, які у встановленому законом порядку від`єднались від централізованої мережі опалення виникає обов`язок по оплаті обігріву місць загального користування. Окрім того зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 23 серпня 2017 року у справі №6-1207цс17 оплата за опалення місць загального користування у багатоквартирному будинку є обов`язком власника квартири навіть якщо останній користується індивідуальним опаленням. При цьому зазначає, що факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання. Відтак оскільки відповідач добровільно не сплачує за надані послуги, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, просить стягнути суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В січні 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду зі зустрічним позовом до первісного позивача, яким просила зобов`язати останнього здійснити перерахунок нарахованих платежів за послуги центрального опалення з оплати місця загального користування за опалювальний період з 1 березня 2016 року по 30 квітня 2021 року в сумі 12044,99 грн. та здійснювати подальше нарахування платежів з центрального опалення у квартирі АДРЕСА_3 згідно вимог законодавства України.

Позов мотивувала тим, що згідно з п. 12 Постанови КМУ №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії, нарахування вартості послуги з централізованого опалення проводиться згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири. Відповідно, до розрахунку приймається сумарна опалювальна площа квартир, яка у будинку на АДРЕСА_2 , становить 10837,1 кв.м (в т.ч. квартири з індивідуальним опаленням). З них площа квартир, розташованих у першій черзі будинку (1-3 під`їзд) становить 6922,0 кв.м., площа квартир, розташованих у другій черзі (4-6 під`їзд) - 3915,1 кв.м. Житловий будинок на АДРЕСА_2 , балансоутримувачем якого був ТОВ «РЕД «Карпатбудсервіс», а тепер - ОСББ «Зелена - 115», складається з двох частин: перша черга будинку (1-111 під`їзд) та друга черга (IV- VI під`їзд). Кожна черга обладнана окремим індивідуальним, тепловим пунктом (ІТН) з вузлом обліку теплової енергії (ВОТЕ) на опалення та гаряче водопостачання. Від споживання гарячої води обидві частини житлового будинку відмовилися. Вказаний житловий будинок має горизонтальну розводку внутрішньобудинкової системи опалення, що передбачає можливість встановлення квартирних приладів обліку теплової енергії та опалення. Покази загальнобудинкових та квартирних теплових лічильників у житловому будинку знімає контролер теплового господарства ЛМКП «Львівтеплоенерго», покази знімаються протягом трьох останніх днів поточного місяця. Вказує, що позивачем було вказано формулу, за якою здійснюються нарахування: Q мзк = Q втр, проте сам розрахунок вартості наданих послуг не зазначено, у долучених додатках тепловтрати зазначаються лише з 25 квітня 2017 року до 29 жовтня 2018 року. Звертає увагу на те, що порядок розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування, має визначатися розділом 2 Методики. Пункт 2.1.4. методики вказує, що у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на МЗК витрати теплової енергії на опалення МЗК визначається розрахунком за формулами, наведеними в пункті 2.1. В той же час п. 2.1.4. методики наводить формулу за якою визначається загальна кількість теплової енергії на опалення МЗК. Пункти 2.2.1. і 2.2.2. методики визначають формули розподілу визначених величин теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, між окремими помешканнями будинку. Вказує, що у розрахунку, наданому позивачем, не зазначено який саме тариф застосовано, який розмір тепловтрат припадає на квартиру відповідача, коефіцієнт кількості теплоти, що припадає на помешкання відповідача, яка взята площа при розрахунку (загальна, помешкання) тощо. Відтак вважає, що позивачем належним чином не надано розрахунок за послуги з централізованого опалення та відповідно не доведено наявність заборгованості. Також зазначає, що починаючи з листопада 2018 року всі споживачі обладнані засобами обліку теплової енергії (лічильниками), а розрахунок витрат теплової енергії та кількість теплової енергії на опалення МЗК позивач визначає керуючись положеннями п. 2.1.3 Методики затвердженої наказом № 359 від 31 жовтня 2006 року, з чим відповідач не погоджується. Вважає, що дана методика не може бути застосована, оскільки інформація про те, що всі споживачі обладнані засобами обліку теплової енергії є недостовірною, оскільки у долучених позивачем розрахунках до відповіді на адвокатський запит за 2017, 2018 рік зазначається, що серед споживачів є споживачі послуг у яких відсутні засоби обліку теплової енергії. Відтак позивач, визначаючи відповідачу кількість теплової енергії на опалення МЗК, керується положеннями п. 2.1.3. Методики, та таким чином останнім не виконуються вимоги, передбачені п. 12 Постанови КМУ від 21 липня 2005 року №630 та до нарахувань обсягу теплової енергії МЗК включається обсяг теплової енергії спожитої власниками приміщень, які не надають покази приладів обліку у зв`язку із їх відсутністю. А тому на думку сторони відповідача донарахування додаткової оплати за опалення по загальнобудинковому лічильнику суперечить умовам укладеного між сторонами договору та законодавству, що регулює порядок обліку та оплати послуг з централізованого опалення, а саме Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Вважає, що посилання позивача при обґрунтуванні нарахувань за опалення місць загального користування на Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, рекомендації щодо застосування Методики, затверджені наказом Міністерства з питань житлового-комунального господарства України від 22 лютого 2008 року №47, є безпідставним, оскільки даними актами не визначено порядку розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування у разі обладнання багатоквартирного будинку загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії та часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку. Підміняючи методику розрахунку, визначену нормативним актом, іншою методикою, що здійснена не на підставі нормативно-правового акту, позивач діяв не у передбачений законом спосіб. При цьому зазначає, що наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року №315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, застосування цієї Методики можливе лише після укладання договорів, які відповідають типовим договорам про надання послуги постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21 серпня 2019 року №830. Вказує, що зазначеною методикою скасовано дію наказу Мінрегіонбуду від 31 жовтня 2006 року №359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Звертає увагу на наявність суттєвих розбіжностей у розмірі опалювальної площі будинку, зазначеній у відповіді на адвокатський запит від 30 квітня 2021 року - 10837,1 кв.м., а також у розрахунку тепловтрат затверджених ПП «Теплокоплактсервіс» у 2018 році, згідно з яким сумарна опалювальна площа квартир 12801,8 кв.м. Вказує, що якщо проаналізувати опалювальні площі за під`їздами наведеними у розрахунку тепловтрат, то слід зазначити, що при розрахунку позивач зменшив сумарну опалювальну площу на опалювальна площу 5 під`їзду, тобто при розрахунку МЗК не враховується житлові квартири 5 під`їзду. Відтак вважає, що наведене призвело до того, що позивач керуючись положеннями п. 2.1.3. Методики, при нарахуванні обсягу теплової енергії МЗК включає тепловтрати, обсяг теплової енергії спожитої власниками приміщень, які не надають покази приладів обліку (у зв`язку із їх відсутністю) та розподіляється на опалювальну площу споживачів, в яких наявне індивідуальне опалення в тому числі. відповідача, за мінусом опалювальної площі п`ятого під`їзду (хоча МЗК повинні сплачувати усі споживачі будинку), що є порушенням чинного законодавства, яке регулює дані правові відносини.

Також вважала, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог про стягнення заборгованості за опалення місць загального користування будинку, а тому в задоволенні первісного позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» слід відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної давності, а зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за централізоване опалення місць загального користування в розмірі 2185,81 грн. та 450,30 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти вимог первісної позовної заяви відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» здійснити перерахунок наданих ОСОБА_1 , власнику квартири АДРЕСА_3 , послуг з централізованого опалення з врахуванням вартості послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, за період з 25 січня 2019 року до 30 квітня 2021 року.

В решті вимог зустрічної позовної заяви відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго», подавши апеляційну скаргу.

Покликається на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування скарги зазначає, що квартира АДРЕСА_3 ж від?єднана від мереж централізованого опалення та обладнана індивідуальною системою опалення, а тому розрахунок кількості та вартості послуги з централізованого опалення відповідачці проводиться за місця загального користування житлового будинку по АДРЕСА_2 та здійснювався відповідно до вимог Постанови КМУ від 21.07.2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води водовідведення» та Наказу Міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31.10.2006 року №359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення».

В матеріалах справи відсутні договори про надання послуги з централізованого постачання теплової енергії, підписані ЛМКП «Львівтеплоенерго», як виконавцем послуг, та ОСОБА_1 , , як споживачем послуг. Однак, Актами про включення системи теплопостачання підтверджується надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з централізованого опалення, в тому числі і мешканцям будинку Зелена 115Ж. Факт надання позивачем послуг з централізованого опалення загальнобудинкові потреби відповідачкою не заперечувався.

Також покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо належності для застосування положень Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018, під час здійснення розрахунків в межах первинного та зустрічного позову.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первинного позову, та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про заборгованість за централізоване опалення місць загального користування , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності без поважних причин, та стягнув заборгованість в межах строку позовної давності.

Частково задовольняючи зустрічний позов про зобов`язання здійснити перерахунок послуг з централізованого опалення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при розрахунку використовує Методику розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення від 31 жовтня 2006 року №359, яка втратила чинність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується долученою до позову Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 211135488 від 2 червня 2020 року. При цьому за даною адресою позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» надаються відповідачу послуги з централізованого опалення місць загального користування.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за централізоване опалення місць загального користування за період з 1 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року, відповідач же вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності за вказаними вимогами, а нарахування вартості послуг здійснювалося з порушенням вимог чинного законодавства.

Згідно опитувального листа споживача теплової енергії від 14 червня 2022 року та відомостей ЛМКП «Львівтеплоенерго» про надану послугу, будинок АДРЕСА_2 , в якому проживає відповідач, обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії. Опалювальна площа будинку становить 12801,8 кв.м, з яких 1-ша черга - 6924,9, 2-га черга 5876,9, в тому числі: під`їзд №4 1724,6, під`їзд №5 1809, під`їзд №6 2166, кафе-бар 1773,3. Також з даного листа вбачається, що станом на надання такого в даному будинку лише частина квартир були обладнані індивідуальним опаленням, водночас таким визначено розмір тепловтрат розвідними трубопроводами і стояками системи опалення 0, 04891 Гкал/год, з яких перша черга (1-3 під`їзди) 0,02877 Гкал/год та друга черга (4-6 під`їзди) 0,02014 Гкал/год.

Встановлено, що мешканців ряду квартир житлового будинку на АДРЕСА_2 , в тому числі квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відключено від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються Законом України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, чинною у спірний період.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання», сфера теплопостачання - це сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Права та обов`язки виконавця комунальної послуги та споживача визначені зазначеним вище Законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій.

Пунктом 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії.

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення з використанням внутрішньо будинкових систем, що укладається виконавцем із споживачем фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договір приєднання.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», власники (співвласники) приміщень у будівлі, в якій окремі приміщення є самостійними об`єктами нерухомого майна, у разі приєднання такого будинку (будівлі) до зовнішніх інженерних мереж або обладнання такого будинку (будівлі) системою автономного теплопостачання, автономного гарячого водопостачання, автономного водопостачання зобов`язані забезпечити оснащення належних їм приміщень вузлами розподільного обліку відповідно теплової енергії, гарячої води, питної води, крім випадків, передбачених частинами п`ятою - сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» також передбачено, що у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

Відповідно до п. 12 вказаних вище Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. При цьому плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії.

Пунктом 28 Правил визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до п. 2 Правил до опалюваної площі (об`єму) будинку входить в тому числі у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт, а опалювана площа (об`єм) квартири це загальна площа (об`єм) такої без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Також згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Стаття 10 вказаного Закону визначає порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами. Зокрема відповідно до частин 1-2 даної статті у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку:

1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті.

Відтак, враховуючи наведене, навіть у разі відключення квартири споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирного будинку, останній зобов`язаний оплачувати вартість послуг з опалення місць загального користування в розмірі, визначеному відповідними методиками.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, в тому числі відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», було затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом було визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111. Відтак з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг має застосовуватись саме Методика затверджена таким, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.

Задовольняючи зустрічний позов про зобов`язання здійснити перерахунок послуг з централізованого опалення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що для розрахунку вартості наданих послуг відповідачу послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго» керувався наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359, який втратив чинність. Відтак суд вірно зобов`язав ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснити перерахунок наданих послуг за період з 25 січня 2019 року (з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року) до 30 квітня 2021 року.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулися в суд з позовом в якому просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01.03.2016 року по 30.04.2020 року. Позов поданий до суду лише 15 квітня 2021 року.

Представником відповідача подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до якого вказує, що позовна заява подана поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19) дійшла до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).

Враховуючи вищенаведене, звернення позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості не є підставою для поновлення строку позовної давності.

Також суд першої інстанції вірно вказав, що не є поважною причиною пропуску строку позовної давності те, що позивачем було отримано доступ до реєстру територіальної громади м. Львів в частині перегляду інформації та одержання витягу, та довідок про кількість зареєстрованих осіб лише 5 лютого 2020 року відповідно до договору №77/102, оскільки до вказаної дати позивач не був позбавлений права звертатись з відповідними запитами в загальному порядку для отримання відповідної інформації, а відтак ідентифікувати особу відповідача.

Відтак, в частині позовних вимог з березня 2016 по березень 2017 року позивачем було пропущено строк позовної давності і з врахуванням того, що Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин із 12 березня 2020 року позовна давність в межах трирічного строку обчислюється за період з квітня 2017 року по квітень 2020 року.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за централізоване опалення місць загального користування в розмірі 2185,81 грн. судом вірно враховано представлений позивачем розрахунок заборгованості.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.