Провадження №2/523/1485/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судового засідання № 17 в м.Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №523/10898/21 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 листопада 2020 року між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» було укладено договір № 13.11.2020-100006976, відповідно до якого нею було отримано кредит на суму 1500 грн.00 коп. ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» було надано фінансову послугу ОСОБА_1 шляхом обрання форми укладення договору № 13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, нею не підписано даний договір. Договір про надання позики № 13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року містить ознаки Кредитного договору. Сума заборгованості складає 1731 грн. 40 коп., станом на дату звернення до суду. Проте, немає пояснень щодо суми заборгованості за Договором №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року у сумі 1731 грн. 40 коп., а саме, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості за відсотками. Тому, заявлені Кредитором суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, Кредитором не надано їй первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості її перед Кредитором, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що договір укладений 13.11.2020 року № 13.11.2020-100006976 між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» є недійсним, укладений з порушенням норм законодавства, а тому просить суд ухвалити рішення яким визнати його недійним.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву відповідно до якої, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність.

Представник відповідача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» не з`явився у судове засідання, проте надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім того, представником відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, з наступних підстав. Так, позивач ОСОБА_1 вказує на те, що укладала з ТОВ «Споживчий центр» кредитний договорів №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р. за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем але це є недійсним тому, посилання позивача на Закон України «Про електронну комерцію» та посилання, що вона не підписувала договір одноразовим ідентифікатором безпідставне, оскільки кредитний договір було укладено між нею та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» у звичайній паперовій формі та власноручно підписано позивачем у відділені відповідача. Позивач не зазначає в позовні заяві жодної із підстав для визнання кредитного договору №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р. недійсним. В кредитному договорі наявні детальні умови нарахування процентів за кредитним договором №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р. Станом на дату подання відзиву на позовну заяву, у позивача за кредитним договором наявний залишок заборгованості перед відповідачем у розмірі - 1731,40 грн., яка складається з тіла кредиту - 1 236,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі - 495,40 грн. Проценти нараховані на підставі п.1.3 договору, ставка «Економ» (2% за один день користування кредитом) за перші 14 днів користування кредитом (первинний строк) та ставка «Стандарт» (2,5% за один день користування кредитом) після закінчення первинного строку користування кредитом, що підтверджується карткою субконто. Розмір процентів за користування кредитом погоджений сторонами в договорі та не обмежений законодавством України. Розмір заборгованості ОСОБА_1 підтверджується первинними документами. Видача кредиту позивачу та його часткове погашення позивачем, підтверджується фіскальними чеками. Дані докази в повній мірі відповідають ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України», яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017р. №148 та «Положенню про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів», яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13. Детальний розрахунок всіх нарахувань Товариства та оплат Позивача за кредитним договором №13.11.2020-100006976 наявний в довідці субконто. Волевиявлення позивачки було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сама підтвердила при укладенні договору. В п.4.6 кредитного договору №13.11.2020-100006976 зазначено, що Позичальник цим підтверджує, що він уклав цей Договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням. Він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови Договору, свої права та обов`язки за Договором і погоджується з ними. Помилка позичальника щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 5.4 кредитного договору №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р. встановлено обмеження нарахування максимального розміру неустойки, відповідно до законодавства України. Пунктом 5.4 кредитного договору №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р. встановлено «У випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником грошових зобов`язань за Договором кредитор залишає за собою право нарахування неустойки, розмір якої встановлюється у п.1.3. Максимальний розмір неустойки встановлюється законом. Друге речення п. 5.4 містить бланкетну норму, яка не може суперечити ні Закону України «Про захист прав споживачів», ні будь-якому іншому закону, який встановлює розмір неустойки, оскільки до нього і відсилає. Таким чином, позивач невірно тлумачить п.5.4, оскільки друге речення пункту 5.4. договору містить імперативне обмеження розміру неустойки його максимальним розміром, який встановлений законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

В обґрунтування позову зазначено, що між ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» було укладено договір № 13.11.2020-100006976 від 13.11.2020р за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, який вона не підписувала. Згідно цього договору позивач отримала кредит у вигляді 1500,00 грн. Станом на дату звернення до суду сума заборгованості складає 1731 грн. 40 коп.. Проте, немає пояснень щодо суми заборгованості за Договором №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року, а саме, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості за відсотками. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, Кредитором не надано їй первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості її перед Кредитором, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.

Згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» є фінансовою установою яка здійснює свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства України та має для цього всі необхідні дозволи та ліцензії.

ТОВ «Споживчий центр» внесене до реєстру фінансових установ 28.04.2011р., що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК №78. Товариству видано безстрокову ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що підтверджується Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 438 від 28.02.2017р.

З наданої відповідачем копії кредитного договору №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року вбачається, що він укладений між ТОВ СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 у письмовій формі та підписаний власноруч ОСОБА_1 .

Тому, доводи позивача ОСОБА_1 щодо не підписання договору, спростовуються копією самого оспорюваного договору.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 було отримано кредит на суму 1500 грн.00 коп., що підтверджується копією фіскального чеку від 13.11.2020 року виданого ТОВ «Споживчий центр» у відділенні № 193.

Проценти нараховуються на підставі п.1.3 договору, ставка «Економ» (2% за один день користування кредитом) за перші 14 днів користування кредитом (первинний строк) та ставка «Стандарт» (2,5% за один день користування кредитом) після закінчення первинного строку користування кредитом, що підтверджується карткою субконто. Розмір процентів за користування кредитом погоджений сторонами в договорі.

У відзиві на позов, відповідач зазначає, що за кредитним договором №13.11.2020-100006976 від 13.11.2020 року у позивача наявний залишок заборгованості перед відповідачем у розмірі - 1731,40 грн., який складається з тіла кредиту - 1 236,00 грн., та процентів за користування кредитом у розмірі - 495,40 грн.

Розмір заборгованості ОСОБА_1 , відповідач підтверджує первинними документами, а саме видача кредиту позивачу та його часткове погашення позивачем, підтверджується фіскальними чеками які містяться в матеріалах справи.

Дані докази в повній мірі відповідають ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Положенню про ведення касових операцій у національній валюті України», яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017р. №148 та «Положенню про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів», яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13.

Детальний розрахунок всіх нарахувань Товариства та оплат Позивача за кредитним договором №13.11.2020-100006976 наявний в довідці субконто.

Відповідно до наданого кредитного договору на останній сторінці укладеного сторонами договору №13.11.2020-100006976, одразу біля підпису позичальника зазначено, що він підтверджує, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» йому надана.

Там же міститься і підтвердження, що примірник договору ОСОБА_1 отримала. Також позичальник підтверджує, що він отримав всю необхідну інформацію у обсязі і формі, встановлених Законом України «Про споживче кредитування».

Також істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, проценти за користування кредитом, напрямки використання кредиту, тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі, зокрема, в розд.1, розташованому на першій сторінці, виділені жирним шрифтом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, суд констатує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження своїх вимог так і на спростування доводів відзиву відповідача, а тому суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Зокрема, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування факту укладення кредитного договору, підписання оспорюваного договору, сплати нею суми позики відповідачу, тощо.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним кредитного договору та не погоджуючись із нарахуванням відсотків, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання умов договору несправедливими.

Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13).

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що нарахування банком тих чи інших платежів є лише передумовою для пред`явлення до споживача тих чи інших вимог, а обґрунтованість нарахування банком таких платежів може перевірятися тільки при розгляді відповідного позову про стягнення таких платежів.

Такі висновки суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 05 червня 2024 року по справі № 335/8467/21, які враховуються судом, на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України.

За викладених обставин, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 18, 76-81, 263, 265, 268, 273, 351, 352, 354Цивільно - процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 06.01.2025 року.

Суддя К.О. Далеко