Номер провадження № 2/521/3874/24
24 жовтня 2024 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Роїк Д.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Каліній П.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільному майні подружжя, -
До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась адвокат Мартинюк Ю.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільному майні подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, під час якого ОСОБА_2 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІКОН» договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого визначено майнові права на 1 кімнатну квартиру.
ОСОБА_1 як уповноважена особа ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру за ОСОБА_2 .
Зазначає, що відповідачем придбано квартиру в період шлюбу в інтересах сім`ї та за кошти сім`ї, а отже квартира є спільним майном подружжя.
На даний час подружжя разом не проживають, Болградським районним судом Одеської області розглядається справа № 497/522/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Зазначає, що об`єкт нерухомості є неподільним, згоди сторін щодо користування квартирою не досягнуто. На даний час квартирою користується відповідач, а тому позивач має право просити суд стягнути з відповідача вартості спірної квартири.
Позивач та її представник до суду не з`явились подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, за наявності підстав не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
06.06.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Київським районним у місті Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Одесі, про що зроблено відповідний актовий запис № 830.
01.10.2018, під час шлюбу, ОСОБА_2 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІКОН» договір купівлі-продажу майнових прав №КПИП-086278.
Предметом зазначеного договору визначено майнові права на 1 кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.2. цього Договору визначено, що право власності майнових прав на Об`єкт нерухомості переходить від Продавця до Покупця після прийняття Об`єкта капітального будівництва в експлуатацію згідно Акта приймання-передачі та після внесення вартості, яка визначена п. 2.1. в повному обсязі.
Підставою для державної реєстрації права власності є акт прийому - передачі АПП-1770701, виданий 19.05.2021 ТОВ «СТІКОН» та ОСОБА_2 , виписка з переліку видана ТОВ «СТІКОН» серія та номер 19-9 від 19.05.2021, договір купівлі-продажу майнових прав №КПИП-086278, підписаний ТОВ «СТІКОН» та ОСОБА_2 , технічний паспорт №000002516 від 20.05.2021, додаткова угода №ДСкД від 19.05.2021 підписана між ТОВ «СТІКОН» та ОСОБА_2 .
Право власності (розмір частки 1/1) зареєстровано за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість квартири на час звернення до суду складає 1372163.02 грн.
Технічні характеристики квартири як об`єкта нерухомості, яка знаходиться у багатоквартирному будинку не надають можливості виділити кожному співвласникові окрему кімнату, санвузол та вхід до квартири, а тому сторонам не можливо виділити в натурі кожному приміщення, які б відповідали їх ідеальним часткам у праві власності, без порушень відповідних будівельних норм та стандартів.
З Єдиного державного реєстру судових рішень суду стало відомо, що 29.07.2024 Болградським районним судом Одеської області ухвалено заочне рішення у справі №497/522/24 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 29.08.2024.
Згоди сторін щодо користування квартирою не досягнуто. На даний час квартирою користується відповідач, а тому позивач має право на стягнення з відповідача вартості спірної квартири.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При дослідженні матеріалів справи суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В свою чергу відповідачем не надано доказів, які б спростовували твердження позивача про вартість квартири, можливість або неможливість проживання разом, а також доказів, які б спростовували презумпцію спільного майна подружжя.
З урахуванням зазначеного суд вважає, що на користь позивачки необхідно стягнути половину вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка складає 686081,51 грн. як компенсації за її частину у праві власності на квартиру.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України).
Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.
Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.
До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Щодо судових витрат, які позивач понесла у зв`язку із розглядом справи, то суд вважає, що вони підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі з огляду на наступне.
Пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України визначає, що для цілей розподілу судових витрат є розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
Відповідно до частини 8 статті 141 цього Закону розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При зверненні із позовом представником позивача до позовної заяви були долучені докази виникнення правовідносин між клієнтом і адвокатом, а саме засвідчена копія договору про надання правничої допомоги №12-пд/2023 від 13.02.2023, засвідчена копія Додаткової угоди №1 від 13.02.2023 до договору про надання правничої допомоги №12-пд/2023 від 13.02.2023, Додаток №1 до Договору №12-пд/2023, яким визначена вартість послуг адвоката, звіт №1 та №2 про надані послуги із детальним описом виконаної роботи та вартість такої роботи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами розмір понесених нею витрат на правничу допомогу адвоката, розмір витрат відповідає складності справи та вчинених адвокатом дій. В свою чергу відповідачем не заявлено будь-яких клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу, не надано відповідних доказів на підтвердження неспівмірності таких витрата, а тому суд не вбачає підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, які просить стягнути позивач.
З огляду на вище зазначене, на підставі ст.ст. 16, 183, 316, 317, 319, 355, 364 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст.ст. 13, 137, 141, 263, 264, 280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільному майні подружжя -задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) вартість частки у спільному майні подружжя розміром 686081 ( шістсот вісімдесят шість тисяч вісімдесят одна ) гривня 51 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 6860 ( шість тисяч вісімсот шістдесят ) гривень 82 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.Я. Роїк