Справа № 211/1685/22
Провадження № 2/211/189/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

( заочне )

08 січня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді - Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бірж Д.В.

без участі сторін,

розглянувши в м. Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення не члена сім`ї,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 вказавши, що з 10 серпня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 18 березня 2011 року між ними розірвано. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 лютого 1995 року, вона є власником будинку АДРЕСА_1 , де вони з відповідачем проживають дотепер. З ОСОБА_2 вона спільного господарства не веде, спільним побутом не пов`язана, взаємних прав та обов`язків не мають. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному їй помешканні, будучи зареєстрований там, однак спільне життя їх у належному їй помешканні у зв`язку із зловживанням відповідачем алкогольними напоями та погрозами фізичною розправою, систематичного вчинення відносно неї домашнього насилля не можливе. Коли у відповідача запої, вона намагається втекти до доньки, котра проживає окремо та змушена тижнями не з`являтися додому. Коли ж не встигає утекти, відповідач її б`є. Крім того, вона змушена нести тягар сплати комунальних послуг, купівлі продуктів харчування, якими користується і вживає і відповідач. Відповідач ОСОБА_2 має власне житло, яке отримав у спадок, по АДРЕСА_2 . Тому оскільки відповідач безпідставно та протиправно залишається користувачем у належному їй житлі, перешкоджаючи у вільній реалізації своїх прав та безперешкодному володіння, користуванні та розпорядженні належній їй власністю, створюючи нестерпні умови для проживання, у порядку статей 116, 157 ЖК України просить усунути перешкоди їй у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із займаного приміщення.

Ухвалою суду від 08 липня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином. До початку судового засідання представник позивача адвокат Миц Н.З. до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання жодного разу не з`являвся, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, постановив розглянути справу заочно, згідно із статтями 223 та 280 ЦПК України.

Представник третьої особи виконкому Довгинцівської районної у місті ради згідно поданої до суду заяви при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Як установлено судом та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 з 10 серпня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року між ними розірваний (а.с. 9 - копія рішення).

Постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Зі змісту указаної постанови, 07 червня 2021 року о 17-40 годині ОСОБА_2 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння по АДРЕСА_1 у ході сварки з колишньою дружиною ОСОБА_1 наніс їй один удар рукою в обличчя, чим спричинив фізичний біль та учинив домашнє насилля (а.с. 10 - копія постанови).

З 11 червня 2021 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря-травматолога з діагнозом: перелом ребра, що підтверджується також висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 752 від 08.06.2021 (а.с. 19 - копія висновку).

Згідно наданої на виконання запиту суду інформації Комунального підприємства «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звертався за медичною допомогою до лікаря-нарколога з квітня 1999 року по квітень 2007 року з приводу психіатричних поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 05 2023 року має у власності будинок АДРЕСА_2 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивачу ОСОБА_1 на праві приватної вланості на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.02.1995 року належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Окрім того, відповідач ОСОБА_2 вчиняє домашнє насилля, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме зверненнями позивача до правоохоронних органів з метою захисту порушених прав.

Позивач, як на підставу своїх вимог посилаються на те, що відповідач ОСОБА_2 після припинення шлюбних стосунків за рішенням суду, більше не є членом її сім`ї, а отже втратив право користування належним їй нерухомим майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Зважаючи на той факт, що підставою для встановлення ОСОБА_2 особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з ОСОБА_1 та проживання разом однією родиною у будинку позивача, а отже факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, зважаючи, що відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що відповідач втратив право на користування чужим майном, а відтак право сервітуту підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. .

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

При цьому, відповідачем не було підтверджено жодним доказом про наявність у нього на час подання позову права користування вказаним житловим приміщенням, зокрема, проживання в ньому.

За вказаних обставин, оскільки відповідач проживає у вказаному приміщенні без законних підстав, не сплачує за житлово-комунальні послуги, а позивач позбавлений можливості реалізувати своє право користування і розпорядження майном, як закріпленим за ним, як власником, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають також стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1073,60 грн..

Керуючись статтями 16, 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 141, 265, 280, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власністю, а саме домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 992 ( дев`ятсот дев`яносто дві ) гривні 40 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко