Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5736/24
Номер провадження2/711/2152/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого - судді Демчика Р.В., секретаря судового засідання Бутовської Д.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

встановив:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), третя особа Служба у справах дітей Тульчинської міської ради (код ЄДРПОУ 4399133, вул. Миколи Леонотвича, 86, м. Тульчин, Вінницька область) про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовує тим, що 02.09.2016 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_4 .

Після початку повномасштабного вторгнення шлюбні відносини між ними погіршилися. У зв`язку з наміром відповідачки виїхати за межі України між ними постійно виникали конфлікти та суперечки, в результаті чого наші шлюбні відносини із червня 2023 року фактично були припинені.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.05.2024 року шлюб між ними розірвано.

Після фактичного припинення між ними стосунків, тобто із червня 2023 року їхня донька ОСОБА_5 проживає з ним та з його батьками, за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на моєму утриманні.

Із червня 2023 року відповідачка ніяким чином не піклується про спільну дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням дитини, не спілкується з дитиною, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Між відповідачкою ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_6 не існує емоційного зв`язку, відповідачка не підтримує зв`язок із донькою та є байдужою до неї. Відповідачка де телефонує до ОСОБА_7 , не вітає її зі святами, не робить подарунків дитині, та не намагається передати їх через інших осіб.

Відповідачка не виконує покладені законом на батьків обов`язки, не приймає учать у педагогічній, матеріальній, грошовій, або у будь-якій іншій сфері, пов`язаній із вихованням доньки. Донька перебуває на його утриманні, всі питання щодо її виховання вирішуються ним самостійно.

Невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків підтверджується довідкою виданою 03.07.2024 року про участь батьків у відвідуванні садочка «Санлайт», який відвідувала ОСОБА_8 . Також на підтвердження невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків підтверджується довідкою, виданою 28.06.2024 року сімейним лікарем ОСОБА_9 .

У травні 2024 року він повідомив ОСОБА_3 про свій намір звернутись до суду із позовною заявок про позбавлення її батьківських прав, з метою впливу на останню виконував нею обов`язки щодо виховання дитини та мінімального спілкування з нею. Однак, такі погрози виявились марними та у результаті він отримав відповідь, що вона не бажає змінити своєю відношення по виконанню покладених на неї батьківських обов`язків та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Крім того, ОСОБА_3 повідомила його щоб він більше не нагадував їй про дитину ОСОБА_10 , оскільки вона відмовляється від батьківства.

На підставі наведеного, просить суд позбавити ОСОБА_3 року народження батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.07.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.11.2024 року закрите підготовче провадження у справі, а справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явилася, хоча про дату,час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Зі згоди позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що 02.09.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_11 зареєструвала шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_3 , виданим 02.09.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на ОСОБА_13 .

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.05.2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , зареєстрований 02.05.1998 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №2031.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8,12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною 7 ст.7 СК України, передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.03.21991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька так і для дитини (ст.166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку свідок ОСОБА_15 повідомила суд про те, що знає колишнє подружжя ОСОБА_13 з 2016 року, оскільки їхні родини товаришували. В літку 2023 року ОСОБА_3 повідомила її що має намір змінити своє життя, оскільки їй не хватає емоційного ресурсу. Останній раз спілкувалася з нею влітку 2023 через VIBER. На даний час її місцезнаходження не відоме. Наркотичні засоби вона не вживала. Зараз дитина проживає разом з батьком.

Допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку свідок ОСОБА_16 повідомив суд про те, що знає колишнє подружжя ОСОБА_13 з 2016 року, оскільки їхні родини товаришували. З початку 2023 року ОСОБА_17 вела себе нервово, і в нього склалося враження що вона хоче віддати дитину батькові На даний час її місцезнаходження не відоме. Дитина проживає разом з батьком.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

З довідки ФОП ОСОБА_18 від 03.07.2024 року про участь батьків та дитини у відвідуванні дитячого садочка «Санлайт» вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує дошкільний заклад - Центр розвитку дітей «Санлайт». Регулярно відвідує дитячий садок «Санлайт». Дитина охайна та доглянута. Розвивається згідно віку. Батько активно цікавиться та приймає участь у вихованні дитини та за її розвитку. Дитину приводить до дитячого садочку батько. Мати участі у відвідуванні дитячого садочку не приймає.

Суд звертає увагу, що вказана довідка підписана ФОП ОСОБА_18 , але довідка не містить печатки та інших відомостей, за якими можна ідентифікувати ОСОБА_18 як ФОП, не зазначено, яке відношення ФОП ОСОБА_18 до центру розвитку дітей «Санлайт».

Також, в довідці не вказано з якого часу дитина відвідує центру розвитку дітей «Санлайт».

В судовому засіданні позивач повідомив суд, що центр розвитку дітей «Санлайт» знаходиться в м. Вінниця, а він разом з донькою проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизна відстань між місце його проживання та м. Вінниця становить 80 км. На запитання головуючого у справі, яким чином дитина регулярно відвідує центр розвитку дітей «Санлайт», який знаходиться на відстані 80 км. позивач пояснити не міг.

З довідки лікаря ОСОБА_9 від 28.06.2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 регулярно проходить огляди сімейного лікаря. Дитина охайна та доглянута Розвивається згідно віку. Вакцинації отримувала згідно календаря щеплень Батько активно цікавиться здоров`ям дитини та виконує рекомендації сімейного лікаря. Дитину приводить на огляд та лікування батько. Мати участі відвідуванні сімейного лікаря з дитиною не приймає.

Вказана довідка не містить інформації щодо ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

За таких обставин суд не приймає вказані докази як належні та достовірні.

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.07.2024 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 лише з 05.02.2024.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.07.2024 року витребувано у Служби у справах дітей Тульчинської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Висновком про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що затверджений рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 16.10.2024 року №479, визначено доцільним позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Висновок мотивовано тим, що мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього тарне встановлені обставини невиконання своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби, тривалого відрядження, створення перешкод з боку іншого з батьків, за яких вона не може бути позбавлена батьківських прав.

У висновку зазначено, що відповідно до заяви ОСОБА_3 , написаної в присутності приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Гавінської О.А. від 26.06.2024 року про те, що вона не заперечує проти позбавлення батьківських прав щодо її малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до заяви та пояснення наданого ОСОБА_3 до служби у справах дітей Тульчинської міської ради від 30.07.2024 року про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських відносно малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_19 , також зазначає в пояснені, що має бажання створити нову сім`ю, виїхати за кордон та займатися особистою реалізацією, а тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, просить розглядати дане питання на комісії з питань захисту прав дитини без її участі.

Згідно інформації Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 15.08.2024 року № 9523-2024, про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_2 , до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягалася.

Відповідно до інформації наданої Черкаським міським центром соціальних служб від 24.09.2024 року № 1004, про результати проведеної роботи сім`ї ОСОБА_3 , відомо що 23.09.2024 року фахівці Черкаського міського центру соціальних служб зв`язались у телефонному режимі та з`ясували, що громадянка ОСОБА_3 , наразі перебуває у відрядженні, тому проведення акта оцінки потреб сім`ї неможливе. Також відомо зі слів ОСОБА_17 , що вона планує повернутись на початку зими за адресою свого місця проживання.

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 батьківських прав носить рекомендаційний характер, висновок належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав, , а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд критично оцінює його та не бере до уваги як доказ на підтвердження обгрунтованості позовних вимог.

Суд бере до уваги висновки, висловлені КЦС ВС у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, де він зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто, повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення, оскільки процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб. Разом з тим, суд також не врахував висновок Органу опіки та піклування, який надав рішення про доцільність позбавлення батьківських прав матері, посилаючись на подану нею заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав.

В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, зокрема п.2 ч.1 ст.164 СК України, визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.57,58).

У п.100 справи «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (як приклад, рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 року у справі № 462/4705/19.

Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку Національної поліції, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Як уже було зазначено, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього.

Також суд звертає увагу на те, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами, дитина залишилася проживати із позивачем, але позивач не звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Позивач також не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачу можливості покращити відносини з сином, відновити між ними психологічний зв`язок, що якраз і відповідатиме найкращим інтересам дитини.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 142, 223, 263, 265, 284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, ст. 154, п.2 ч.1 ст.164, ст.165 Сімейного Кодексу України, суд, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Тульчінської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 29.12.2024

Головуючий: Р. В. Демчик