27.12.2024 Справа № 469/38/20
2/469/55/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2024 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» 17 січня 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, посилаючись на те, що позивач як правонаступник АТ «Укрсоцбанк» набув право власності на вказаний житловий будинок за умовами договору іпотеки, укладеного 05 червня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ; відповідач зареєстрована у вказаному будинку та втратила право користування ним відповідно до ст.317 ЦК України, втративши право власності на нього, і добровільно звільнити житлове приміщення відмовляється, чим перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися майном.
13 березня 2020 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного з викликом сторін.
Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-банк» та Державного реєстратора комунального підприємства «Енерго» Лубінської О.М. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та викладену у ньому заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.
З 01 грудня 2022 року назву АТ "Альфа-Банк" змінено на АТ "СЕНС БАНК".
Представник позивача та відповідач у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі; представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на відсутність предмета спору у зв"язку з незаконністю дій банку з переоформлення права власності на банк. Зазначала, що спірний будинок придбано відповідачем 10 листопада 2003 року не за рахунок кредитних коштів, належність позивачеві права власності на житловий будинок підтверджено рішенням Березанського районного суду Миколаївської області по справі № 2-о-49 від 04 травня 2007 року, тоді як кредитний договір № 640/269-К269 укладався після набуття позивачем права власності на спірний будинок 05 червня 2007 року, тому виселення її з будинку без надання іншого жилого приміщення не допускається; у будинку проживають також члени сім"ї відповідача, у тому числі малолітня онука, які не можуть бути виселені з житла. Тому оформлення права власності за позивачем є незаконним та проведеним усупереч мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Зазначала про відсутність заборгованості за кредитним договором, на забезпечення якого укладено іпотечний договір.
Зважаючи, що сторони виклали свою позицію у направлених до суду заявах по суті справи, повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, але не скористалися своїм правом взяти участь у судовому засіданні або надати заяви про його відкладення, що не перешкоджає розгляду справи по суті, суд на підставі ст.223 ЦПК України вирішив справу без присутності учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пунктом 4.5.3 іпотечного договору передбачено можливість іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов"язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку".
Як вбачається з копій рішення № 5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", протоколу № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства "Альфа-Банк", витягу зі Статуту АТ "Альфа-Банк", АТ "Укрсоцбанк" є припиненим унаслідок його приєднання до АТ "Альфа-Банк", який є його правонаступником з 15 жовтня 2019 року.
16 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, яке було направлено рекомендованим поштовим відправленням (а.с.12).
Відомості про отримання відповідачем зазначеної вимоги у матеріалах справи відсутні.
З довідки Березанської селищної ради вбачається, що відповідно до інформації з облікових даних поквартирних карток в житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано п`ять осіб, серед яких одна особа 2015 року народження, інші чотири особи повнолітні (а.с.10).
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 06 грудня 2003 року по теперішній час (а.с.31).
Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч.4 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, що діяла на час державної реєстрації права власності за позивачем) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з ч.7 ст.36 Закону України "Про іпотеку", завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням:
за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем);
за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).
Отже, право власності на будинок по АДРЕСА_1 , у якому проживає відповідач, набуте позивачем як іпотекодержателем унаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору на забезпечення виконання зобов"язань відповідача за кредитним договором, предметом якого є споживчий кредит у іноземній валюті.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
Правомірність набуття позивачем права власності на вказаний житловий будинок не є предметом цього спору, тому відповідні заперечення відповідача судом не розглядаються.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Докази отримання відповідачем вимоги про добровільне звільнення житлового будинку позивачем до суду не надані.
Наявні у матеріалах справи список згрупованих поштових повідомлень та квитанція ПАТ "Укрпошта" про сплату за поштове відправлення не свідчать про вручення відповідачеві відправленого поштового повідомлення, а лише про його направлення на адресу відповідача.
Отже, на момент звернення позивача до суду не були дотримані передбачені законодавством умови для примусового виселення відповідача на підставі рішення суду.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що переданий в іпотеку будинок придбаний нею до укладення кредитного договору, тобто не за кредитні кошти.
Частинами 1-3 статті 109 Житлового кодексу України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач зазначав, що відповідач, втративши право власності на будинок, втратила відповідно до ст.317 ЦК України право користування ним.
Стаття 317 ЦК України визначає зміст права власності, а саме що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Позивач посилався на те, що подальше проживання відповідача у будинку, що належить на праві власності позивачеві, та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свй розсуд, та що виселення відповідача має здійснюватися відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України.
Зважаючи на викладені позивачем підстави позову, суд вважає, що заявлені ним вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, та зняття її з реєстраційного обліку, мають на меті виселення відповідача, а тому у цій справі підлягають застосуванню відповідні норми законодавства.
Разом з тим, позивачем не вказано та не надано альтернативного житлового приміщення, куди б могла виселитися відповідач, не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, у зв"язку з чим, виходячи зі змісту ч.2 ст.109 ЖК України та враховуючи, що будинок придбано відповідачем не за рахунок кредитних коштів, у задоволені позовних вимог слід відмовити.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зняття зазначеної особи з реєстраційного обліку, оскільки дані вимоги є похідними.
У зв"язку з відмовою у позові судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: