Справа № 367/2633/22 Провадження № 2/0274/83/24
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.24 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Рудич М.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , представниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
простягнення авансового платежу, 50 % неустойки від суми боргу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить стягнути на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 авансовий платіж у сумі 250 200,00 грн., 50% неустойки від суми боргу, що становить 125 100,00 грн., та 10 000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 було здійснено замовлення меблів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , та внесено завдаток у загальному розмірі 9 300,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 250 200,00 грн. Під час встановлення частини меблів було виявлено значну кількість дефектів майже на кожній деталі, внаслідок чого між ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було досягнуто домовленість, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 забирає усі деталі меблів та повертає ОСОБА_1 сплачені кошти. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 забрав усі деталі меблів, проте грошові кошти ОСОБА_1 не повернув та перестав виходити на зв`язок. Наведене призвело до виникнення у ОСОБА_1 моральних страждань.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не має права розірвати укладені з ним договори на виготовлення меблів, так як ці договори були укладені на відстані та стосуються виготовлення товару на замовлення споживача, тобто виготовлені меблі не можуть бути продані іншим особам без істотних фінансових та часових затрат з його, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , боку. ОСОБА_1 відмовився приймати меблі через надумані недоліки, останні нічим не підтверджені. ОСОБА_1 не довів наявності істотних дефектів меблів, та навіть не дозволив ці меблі зібрати (здійснити монтаж), чим довести, що недоліки у меблях відсутні. Меблі знаходяться на складі фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , останній готовий поставити їх ОСОБА_1 , зібрати їх та встановити, у разі потреби - переробити та усунути недоліки.

Судом з`ясовано, що між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 у літку 2021 р. (точну дату на підставі наявних у справ доказів встановити неможливо) було укладено два договори, відповідно до умов яких фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов`язався виготовити меблі на замовлення ОСОБА_1 , та встановити (змонтувати) їх у квартирі останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Ці обставини підтверджуються перепискою у месенджері Вайбер між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , замовленням № 368 (без дати) та замовленням № 304 (без дати) на виготовлення меблів - шаф-купе та кухні відповідно (т. 1, а. с. 10 - 13, 21, 22).

З замовлення № 304 на виготовлення меблів випливає, що термін встановлення меблів (кухні)- 08-10.09.2021 р., а з замовлення № 368 на виготовлення меблів випливає, що термін встановлення меблів (шаф-купе) - 23.11.2021 р. (т. 1, а. с. 21, 22).

З замовлення № 368 та № 304 на виготовлення меблів також вбачається, що ОСОБА_1 видав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 завдаток у розмірі 81 560,00 грн. та 168 640,00 грн. відповідно, тобто усього 250 200,00 грн. (т. 1, а. с. 21, 22).

Те, що ці кошти були завдатком, а не авансовим платежем, ОСОБА_1 зазначає і у позовній заяві, обґрунтовуючи позов.

При цьому у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 авансовий платіж у сумі 250 200,00 грн., що суперечить вказаний ним же підставі позову, а саме - що ці кошти є завдатком (про що також вказано у замовленнях № 368 та № 304 на виготовлення меблів), що, якщо формально підходити до розгляду справи, підхід, вже є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення авансового платежу у сумі 250 200,00 грн., оскільки ці грошові кошти не є авансовим платежем, а тому у будь-якому випадку не можуть бути стягнуті саме як авансовий платіж, як це просить ОСОБА_1 .

Однак Суд, з метою виконання завдання цивільного судочинства, не обмежується формальним підходом до розгляду справи.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що у подальшому між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було досягнуто домовленості, що замовлення № 304 та замовлення № 368 на виготовлення меблів фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов`язується виконати у строк до 12.12.2021 р., і що у разі невиконання замовлень у цей строк зобов`язується повернути отриману суму коштів та 50% від цієї суми.

На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 подав розписку від 13.11.2021 р. фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 20).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 проти цього частково заперечив, посилаючись на те, що розписка від 13.11.2021 р. стосується лише замовлення № 304 на виготовлення меблів, та не стосується замовлення № 368 на виготовлення меблів.

Суд зазначає, що у розписці від 13.11.2021 р. фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 дійсно міститься посилання лише на замовлення № 304 на виготовлення меблів, проте найменування меблів у розписці стосується як цього замовлення, а саме - меблі у виді кухні, так і замовлення № 368 на виготовлення меблів, а саме - меблі у виді шаф, що вказує на те, що розписка стосується обох замовлень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 не заперечується, що він не намагався встановити шафи-купе у передбачений строк - 23.11.2021 р., що також вказує на те, скаредна ним розписка від 13.11.2021 р. стосувалася обох замовлень на виготовлення меблів.

Таким чином Суд виходить з того, що строк виконання замовлення № 368 та № 304 на виготовлення меблів остаточно було визначено до 12.12.2021 р., при цьому у разі невиконання замовлень у цей строк фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 раніше одержані кошти та 50% від цих коштів.

У наведених правовідносинах ОСОБА_1 виступає споживачем, а фізична особа-підприємець ОСОБА_3 - виконавцем, який виконує роботи, у розумінні норм Закону України "Про захист прав споживачів".

Тобто спірні правовідносини регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", зважаючи на які, Суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договори про виконання робіт, строк виконання яких - до 12.12.2021 р.

07.12.2021 р. працівники фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 привезли частину деталей меблів до квартири ОСОБА_1

09.12.2021 р. працівники фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 привезли додаткові деталі меблів, та почали збирати меблі у квартирі ОСОБА_1

09.12.2021 р. збір меблів не було завершено, оскільки ОСОБА_1 вважав, що майже кожна деталь мала дефекти, та запропонував фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 повернути сплачені раніше грошові кошти.

На ці обставини ОСОБА_1 посилається у позовній заяві, та вони не заперечуються фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Тобто ОСОБА_1 мав право відмовитися від договорів про виконання робіт, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , за умови, якщо останній своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за цими договорами, або виконував роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

ОСОБА_1 не подано доказів, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за укладеними між ними договорами, або виконував роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк - до 12.12.2021 р., стає неможливим, а з наведених вище обставин вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 приступив до виконання робіт 09.12.2021 р., виконання робіт було припинено у цей же день на вимогу ОСОБА_1 .

За таких обставин Суд вважає, що ОСОБА_1 не мав права відмовитися від договорів про виконання робіт, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , з тієї підстави, що останній своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за цими договорами, або виконував роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

З зазначеного вище випливає, що підставою відмови ОСОБА_1 від договорів про виконання робіт, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , були дефекти більшості деталей меблів.

Абзацом першим частини четвертої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 не подано доказів, на підставі яких можна було б з`ясувати, чи є дефекти деталей меблів, на які він посилається у позовній заяві, істотними недоліками у виконаній фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 роботі.

Надані ОСОБА_1 докази (показання свідків, відеозаписи деталей меблів, фотознімки деталей меблів) не дають Суду можливості з`ясувати наявність у деталях меблів істотних недоліків, так як ці докази лише вказують на наявність певних пошкоджень у деталях меблів, а з`ясування ж питання ж того, чи є таки пошкодженнями істотними недоліками потребує спеціальних знань, тобто призначення експертизи.

Між тим, такого клопотання ОСОБА_1 не заявляв.

Тобто ОСОБА_1 не доведено, що у роботі фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 були наявні істотні недоліки, а тому ОСОБА_1 не мав права вимагати розірвання укладених між ними договорів про виконання робіт.

Таким чином вимога ОСОБА_1 щодо припинення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 виконання робіт, фактично була вимогою про розірвання укладених між ними договорів про виконання робіт, а тому була незаконною.

За наявності недоліків деталей меблів, які не є істотними, ОСОБА_1 мав діяти, зважаючи на частину третю статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", якою визначено, що передбачено, що у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати:

1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк;

2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги);

3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи;

4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи;

5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

Однак, в порушення наведених положень Закону України "Про захист прав споживачів", ОСОБА_1 фактично розірвав договори про виконання робіт, укладені з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

При цьому Суд зауважує, що під час розгляду справи фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та його представники неодноразово наголошували, що він, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , готовий доставити, зібрати встановити меблі у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , і у разі потреби - переробити та усунути недоліки, як це і передбачено частиною третьою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зважаючи на викладене, Суд вважає, що у ОСОБА_1 відсутні підстави вимагати від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відшкодування збитків, зокрема, шляхом повернення грошових коштів у розмірі 250 200,00 грн.

Частиною першою статті 570 Цивільного кодексу України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 видав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 завдаток у розмірі 250 200,00 грн. у рахунок належних з нього за договорами про виготовлення меблів платежів, тобто ОСОБА_1 у цих правовідносинах є боржником, а фізичною особа-підприємець ОСОБА_3 - кредитором.

Відповідно до частини першої статті 571 Цивільного кодексу України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Як було встановлено раніше, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не виконав зобов`язання за договорами про виготовлення меблів через протиправне фактичне розірвання цих договорів ОСОБА_1 , тобто з вини останнього, а тому завдаток має залишитися у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

За таких обставин підстави для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 250 200,00 грн. як у якості відшкодування збитків, так і як у якості завдатку, відсутні.

Як зазначалося раніше, між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 досягнуто домовленості, що замовлення № 304 та замовлення № 368 на виготовлення меблів фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов`язується виконати у строк до 12.12.2021 р., і що у разі невиконання замовлень у цей строк зобов`язується повернути отриману суму коштів та 50% від цієї суми, що підтверджується розпискою від 13.11.2021 р. фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 20).

Згідно з частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Тобто сплата 50% від суми отриманих коштів, про яку йдеться у розписці від 13.11.2021 р., є неустойкою, яку фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов`язався передати ОСОБА_1 у разі порушення ним зобов`язання, а саме - невиконання у строк до 12.12.2021 р. замовлення № 304 та замовлення № 368 на виготовлення меблів.

Між тим, правові наслідки за порушення зобов`язання, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України) настає у разі наявності вини особи, яка порушила зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, що передбачено частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Оскільки, як встановлю вище, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не виконав зобов`язання за договорами про виготовлення меблів через протиправне фактичне розірвання цих договорів ОСОБА_1 , тобто з вини останнього, то вина фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у порушення зобов`язань відсутня, а тому він не несе відповідальності за таке порушення, зокрема, у виді сплати неустойки, а саме - сплати 50% від суми отриманих коштів, тому підстави для стягнення цієї суми коштів відсутні.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З наведеного раніше випливає, що ОСОБА_1 не довів, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було порушено його права і що дії чи бездіяльність останнього були неправомірними.

Також вище встановлено, що вина фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у невиконані зобов`язання за договорами про виготовлення меблів відсутня.

За таких обставин підстави для відшкодування моральної шкоди фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 відсутні.

Підсумовуючи викладене, Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

Повне рішення складено 09.01.2025 р.