Справа № 361/4372/24
Провадження № 2/361/3764/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.24

19 грудня 2024 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі - Бондар Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення, пені та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області з травня 2024 року знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення, пені та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначив, що 07 червня 2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав їй у позику грошові кошти в сумі 50 000, 00 грн., зі строком повернення до 07 липня 2018 року, а у разі недодержання даного зобов`язання відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 07 червня 2018 року, яка підписана відповідачем та відповідає вимогам законодавства. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, передав відповідачу вказану суму. Однак відповідач умови договору не виконала, суму позики в розмірі 50 000, 00 грн. позивачу не повернула.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р. були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 07 червня 2018 року у розмірі 322835 грн. 00 коп., яка складається з: 50 000.00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) - сума позики; 4 835,00 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) - індекс інфляції; 268 000.00 грн. (двісті шістдесят вісім тисяч гривень) - пеня в розмірі 1 % за кожен день прострочення. Також стягнутий з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 3250 грн. 43 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021р. вищевказане судове рішення було змінено в частині розміру стягнутої із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми заборгованості за договором позики, визначивши до стягнення пеню у розмірі 50 000 грн. та загальну суму заборгованості визначити у розмірі 104 835 грн.

Після чого, 24.05.2021р. Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. Станом на день подачі позову, відповідачем не виконане судове рішення, здійснено лише один платіж в сумі 100 грн. 26.03.2024р.

Посилаючись на вимоги ст..ст. 625 ч.2, 1050 ч.1 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь штрафні санкції у вигляді - пені в сумі 212500,00 грн.; інфляційних втрат у розмірі 7883,87 грн., а також 3% річних у розмірі 1746,58 грн. за час невиконання з 27.12.2019 року по 23.02.2022 року грошового зобов`язання передбаченого рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №361/63/20, а також понесені витрати по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 09.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.

Присутній у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими та недоведеними відповідними доказами, просив суд закрити провадження у справі на підставі відсутності предмета спору, посилаючись на вже вирішені по суті спірні правовідносини між сторонами рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №361/63/20.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст.12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р. були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 07 червня 2018 року у розмірі 322835 грн. 00 коп., яка складається з: 50 000.00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) - сума позики; 4 835,00 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) - індекс інфляції; 268 000.00 грн. (двісті шістдесят вісім тисяч гривень) - пеня в розмірі 1 % за кожен день прострочення. Також стягнутий з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 3250 грн. 43 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021р. вищевказане судове рішення було змінено в частині розміру стягнутої із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми заборгованості за договором позики, визначивши до стягнення пеню у розмірі 50 000 грн. та загальну суму заборгованості визначити у розмірі 104 835 грн.

24.05.2021р. Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

Згідно листа начальника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області, станом на 10.04.2024р., відповідачем не виконане судове рішення, здійснено один платіж в сумі 100 грн. 26.03.2024р.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України він має право на стягнення зі ОСОБА_3 пені в сумі 212500,00 грн.; інфляційних втрат у розмірі 7883,87 грн., а також 3% річних у розмірі 1746,58 грн. за час невиконання з 27.12.2019 року по 23.02.2022 року грошового зобов`язання передбаченого рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р. у справі №361/63/20.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

На доводи представника відповідача щодо відсутності, на його думку, наслідків прострочення виконання боржником (який належить до суб`єктів, визначених частиною першою статті 2 Закону про гарантії) грошового зобов`язання, присудженого за судовим рішенням, то суд зазначає про таке.

За змістом норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, у тому числі від відповідальності, передбаченої статтями 549, 550, 625 цього Кодексу та статтею 230 ГК України .

У цьому висновку Суд звертається до сталої правової позиції щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду, яка викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

При цьому, вивчивши зміст позовних вимог та долучені докази, стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 пені за несвоєчасне повернення боргу та невиконання судового рішення, то у цій частині позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Таким чином, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Чинним законодавством не передбачено сплату неустойки, пені, за невиконання рішення суду, і між сторонами відсутня домовленість, якою би було передбачено сплату неустойки за невиконання судового рішення, а відтак відсутні підстави для задоволення цієї частини позовних вимог.

Щодо інших позовних вимог ОСОБА_1 , суд доходить висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17.

Разом з тим, слід зазначити, що оскільки інфляційні втрати та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, їх нарахування проводиться лише на суму основного боргу, яка у даному випадку відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 23.02.2021р., становить 50000,00 грн.

Тобто, оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2020р., яке набрало чинності у день ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 23.02.2021р. щодо стягнення з відповідача боргових зобов`язань, то стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено ст. 625 ЦК України, мають здійснюватися з цього моменту та на суму основного боргу, стягнуту за таким рішенням сум 3 % річних, інфляційних втрат, а також судових витрат, до 23.02.2022 року на підставі п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо дії у період воєнного, надзвичайного стану.

Враховуючи наведене, суд доходить, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних за період з 23.02.2021р. по 23.02.2022р. на суму боргу 50000,00 грн. у розмірі 1504,11 грн. А також інфляційні втрати з 01.03.2021р. по 01.01.2022р. у сумі 3764,10 грн. виходячи з суми боргу 50000,00 грн.

Також, оскільки позов задовольняється частково, то стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст.141 ЦПК України підлягають понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позову пропорційно до задоволених вимог у сумі - 220,00 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення, пені та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за час прострочення виконання зобов`язання, у період з 23.02.2021 року по 23.02.2022 року, 3% річних у сумі 1504,11 грн., інфляційні витрати у сумі 3764,10 грн., а загалом стягнути 5268,21 (п`ять тисяч двісті шістдесят вісім) грн. 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати у сплаті судового збору у сумі 220 (двісті двадцять) грн.

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Писанець Н.В.