Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/4252/23

номер провадження 2/695/395/24

19 грудня 2024 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Степченка М.Ю.

за участю секретаря с/з Шевченка В.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Золотоноша в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2023 р. представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Хорошун О.В. була подана до суду в електронній формі через систему «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків в порядку регресу, в якому просила:

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти, відшкодовані за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в порядку регресу в сумі 287742,97 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені останнім при подачі позову до суду та під час розгляду справи в суді.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_3 з 16 червня 2020 року по 31 березня 2021 знаходився в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та проводив промисловий вилов риби.

У травні 2023 року позивачу стало відомо, що 21 серпня 2020 року відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 011776 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 85 КУпАП.

Згідно з вказаним протоколом на Канівському водосховищі, р. Дніпро, поблизу с. Хоцьки у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, 21.08.2020 о 07 год 50 хв., відповідальний за вилов у ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проводив промисловий вилов риби з риболовецького човна «РА-Т300» № ЯЧК 08-65 промисловими знаряддями лову, сітками зябровими з ліски в кількості - 35 штук, з мітками (бірками) встановленого зразка в кількості - 10 штук. Відповідно до промислового журналу № 3 від 19.02.2020 та додатку до журналу № 3 від 19.02.2020, кількісна навантаженість на даний промисловий човен - 25 штук, тобто перевищив дозволену кількість сіток на 10 штук, та порушено ведення Промислового журналу, а саме граф 2, 4, 6, 7. При цьому виловлено рибу цінних видів загальною вагою 242,5 кг, а саме: судак - 13 штук вагою 6,0 кг, сом - 2 шт. вагою 1,5 кг, лящ - 201 штука вагою 82,0 кг, плітка - 155 штук вагою 84,0 кг, карась - 126 штук вагою 69,0 кг. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 6.1.1., 6.1.2., 6.1.7., 13.5 Правил промислового рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України від 18.03.1999 № 33, п. 17 Режиму рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України у 2020 році, ст. 63 Закону України «Про тваринний світ», Порядок здійснення спеціального використання водних біоресурсів у внутрішніх рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), внутрішніх морських водах, територіальному морі, виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 992, чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 85 КУпАП.

Постановою № 011776 від 21.08.2020 р. ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 170 грн. Дана постанова була оскаржена ОСОБА_2 до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, справа № 695/2100/20. Рішенням суду в справі № 695/2100/20 від 20.04.2021 р. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Штраф за адміністративне правопорушення був сплачений ОСОБА_2 27.08.2020 року.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано розрахунок збитків, сума яких складає 287742,97 грн. Сума збитків не була сплачена ОСОБА_2 .

Рахунок на оплату завданих державі збитків був виставлений фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та сплачений останнім згідно платіжного доручення № 77 від 22 травня 2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як зазначено в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню тощо), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Таким чином, фізична особа підприємець ОСОБА_1 , як власник - роботодавець має право вимоги від колишнього працівника на відшкодування шкоди, заподіяної останнім під час виконання ним трудових обов`язків.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови № 14, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Часом виявлення власником завданої працівником шкоди є травень 2023 року. Право регресної вимоги до працівника (відповідача) у позивача виникло з часу оплати останнім збитків - 22.05.2023р.

Позивачем заявлено попередній орієнтовний розрахунок витрат, які позивач несе по справі - 25000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь при ухваленні рішення суду.

15.11.2023 р. ухвалою судді було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

18.12.2023 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в позові. У відзиві відповідач зазначає, що 16.06.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, як між працівником та ФОПом, який використовує найману працю. Згідно пункту 2 Договору відповідач був зобов`язаний виконувати промисловий вилов риби. Жодними умовами Договору не було передбачено повної матеріальної відповідальності відповідача перед позивачем у разі завдання ним шкоди під час виконання трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству була завдана майнова шкода. Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, коли було укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності. При прийнятті на роботу письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності відповідач не укладав, також він не був ознайомлений з посадовою інструкцією, положенням чи наказами керівника.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за промисловий вилов риби згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.

Також Відповідач повністю заперечує доводи представника позивача щодо попереднього визначення розміру та стягнення витрат на правничу допомогу та інших судових витрат. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Для захисту своїх прав та інтересів, відповідач мусив звертатись за правовою допомогою до спеціаліста в галузі права, в результаті чого очікує понести витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн., які необхідно стягнути з позивача. Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги будуть надані відповідачем у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Хорошун О.В. підтримала позов, наполягала на його задоволенні, вказала, що на момент відшкодування позивачем шкоди державі, трудові відносини між позивачем та відповідачем вже були припинені, тому підлягають до застосування норми ст.1191 ЦК України.

Представник відповідача адвокат Брус С.М. у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Адвокат зазначив, що відповідач не визнає свою вину. Ніяких документів про матеріальну відповідальність відповідач не підписував. У трудовому договорі також відсутні відомості про матеріальну відповідальність працівника за заподіяні збитки під час виконання трудових обов`язків. Представник відповідача вказав, що відповідач мав заробітну плату в розмірі 5000,00 грн., що неспівмірно з сумою заявленої до стягнення шкоди.

Вислухавши доводи представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

16.06.2020 р. між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, за яким останній зобов`язувався виконувати промисловий вилов риби. Договір укладений на визначений термін - до нересту 2021 р. (31 березня). ФОП зобов`язався оплачувати працю працівника в розмірі 5000,00 грн. на місяць.

21 серпня 2020 року відносно рибалки ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 011776 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 85 КУпАП та винесено постанову № 011776 по справі про адміністративне правопорушення, якою на ОСОБА_2 було накладено стягнення за ч.3 ст.85 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 170 грн.

З копії рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.04.2021 р. №695/210/20, яке набрало законної сили 02.06.2021 р., вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні його позову до Управління Державного агентства рибного господарства у місті Києві та Київській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення№ 011776 від 21.08.2020 р. про притягнення до відповідальності за ч.3 ст.85 КУпАП.

Згідно копії квитанції ОСОБА_2 сплачено штраф 27.08.2020 р.

З розрахунку збитків до протоколу про адміністративне правопорушення № 011776 від 21.08.2020, вбачається, що рибалкою ФОП ОСОБА_1 . ОСОБА_2 завдано збитків рибному господарству на загальну суму 287742,97 грн.

Згідно копії платіжної інструкції №22 ФОП ОСОБА_1 22.05.2023 р. сплатив шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності за травень 2023 р. у сумі 287742,97 грн.

Таким чином, позивачем встановлено розмір матеріальної шкоди, заподіяної майновим інтересам ФОП ОСОБА_1 , внаслідок неправомірних дій відповідача, в розмірі 287742,97 грн.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Однак відповідачем завдано майнову шкоду позивачу під час виконання ним своїх трудових обов`язків, тобто ОСОБА_2 був найманою особою (працівником) ФОП ОСОБА_1 , їхні відносини додатково регулюються Кодексом законів про працю України.

Згідно з ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття 130 КЗпП України передбачає, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно зі ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Враховуючи положення ст. 12, 76-83 ЦПК України, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які давали суду підстави вважати, що ОСОБА_2 може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед ФОП ОСОБА_1 .

Інших обставин, які б з врахуванням положень ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

За викладених обставин суд вважає, що на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду. Відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП України його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року, за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду (ст. 136 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. №348 (348-95-п), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Враховуючи, що справа про відшкодування шкоди вирішується судом після звільнення працівника з роботи, розрахунок середньомісячного заробітку відповідача, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві, позивачем не надався суду, судом здійснено обрахування середнього місячного заробітку відповідача ОСОБА_2 , відповідно до розміру заробітної плати, зазначеної в трудовому договорі, та встановлено, що він складає 5000,00 грн.

Отже, судом встановлено, що відповідач має нести матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу, в межах середньомісячного заробітку, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають кошти за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в порядку регресу в сумі 5000,00 грн.

У зв`язку з вище викладеним позов підлягає до часткового задоволення.

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2302,00 грн. Оскільки вимоги позивача задоволено частково (1,7%), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 39,13 грн.

Враховуючи, що ні стороною позивача, ні стороною відповідача не надано доказів понесених витрат на правничу допомогу, суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 141, 264, 265, 274 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, відшкодовані за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в порядку регресу в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 39 (тридцять дев`ять) грн. 13 коп.

У решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.Ю. Степченко

Повний текст рішення виготовлений 23 грудня 2024 року