КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3734/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 760/16996/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Кушнір С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про зняття арешту з майна,

встановив:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просив зняти арешт з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Солом`янського районного управління юстиції від 21.03.2002 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 , після смерті якої залишилося спадкове майно - квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За життя спадкодавця державним виконавцем на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247 на вказану квартиру було накладено два арешти: за постановою про арешт майна боржника серії АА № 190240 від 22.02.2002 року та постановою про арешт майна боржника серії АА №190244 від 21.03.2002 року.

Після ухвалення судом рішення та його виконання спадкодавцем, державний виконавець закінчив виконавче провадження та звільнив квартиру з-під арешту, накладеного відповідно до постанови. При цьому, арешт, накладений відповідно до постанови залишився не знятим.

У листопаді 2011 року позивач звертався до ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві з вимогою зняти арешт на квартиру, однак дій щодо відновлення його прав державним виконавцем не вчинено. У червні 2022 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, однак отримав відмову у зв`язку з наявністю арешту, накладеного відповідно до постанови.

Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права та розпоряджатися успадкованим майном, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. ст. 392 ЦК України, 59 Закону України «Про виконавче провадження» з позиції належності способу захисту порушеного права. Даний позов подано на захист права власності, порушеного шляхом створення позивачеві перешкод у здійсненні правомочності розпоряджання річчю внаслідок незаконного не зняття з неї арешту після закінчення виконавчого провадження.

Стверджує, що обов`язок щодо припинення чинності арешту майна боржника, скасування державним виконавцем інших заходів примусового виконання рішення, а також проведення інших дій, необхідних у зв`язку з завершенням виконавчого провадження покладався на відповідні органи державної виконавчої служби, тому саме відповідний орган державної виконавчої служби має відповідати за даним позовом. Позивач не вбачає жодних ознак протиправних дій чи бездіяльності зі сторони стягувача у виконавчому провадженні, а норми матеріального права не містять прямої вказівки на відповідальність саме останнього за негаторним позовом у такому випадку, відтак підстави для пред`явлення позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження до нього відсутні. Зважаючи на те, що виконавче провадження було закінчено саме у зв`язку з повним виконанням судового рішення, відсутні і підстави для залучення стягувача до участі у даній справ як третьої особи.

Наголошує, що суд першої інстанції посилається на те, що Солом`янський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ є неналежним відповідачем, однак не зазначив особу, яка, на його переконання, мала б відповідати за позовом, так само як і не посилається на норми матеріального права, що в силу їх положень обов`язок усунути перешкоди у здійсненні права розпоряджання позивачем своїм майном покладений саме на вказану особу.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що Солом`янський РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) є неналежним відповідачем, оскільки обтяження майна ОСОБА_2 накладено в інтересах стягувача у виконавчому провадженні, а орган ДВС виконував лише покладену на нього законом функцію примусового виконання рішення, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі № 2-247 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: ЖБК «Радуга-2», ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди накладено арешт на майно, яке знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , за місцем проживання відповідачів відповідно до суми позовних вимог (а.с. 4).

Постановою серії АА № 190240 від 22.02.2002 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Стефановської Т.В. при примусовому виконанні ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі № 2-247 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто на квартиру АДРЕСА_2 , заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Постановою серії АА № 190244 від 21.03.2002 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Стефановської Т.В. при примусовому виконанні ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі № 2-247 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме зазначеної квартири (а.с. 6).

Постановою від 28.07.2006 року державного виконавця державної виконавчої служби у Солом`янському районі міста Києва Фіцуліна О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-66-1, виданого 20 липня 2005 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення боргу з ОСОБА_1 в сумі 5955,50 грн. на користь ОСОБА_3 , виконавче провадження закінчено у зв`язку зі сплатою боргу та звільнено з-під арешту майно боржника, тобто квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , накладений згідно постанови державного виконавця від 22.02.2002 року (а.с. 7).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 93674820 від 04.08.2017 року квартира АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , обтяжена арештом (архівний запис) на підставі постанови б/н від 21.03.2002 Відділу державної виконавчої служби Залізничного РУЮ ВДВС Солом`янський (реєстраційний номер обтяження 1344418) (а.с. 10).

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіної Н.О. 22.06.2022 відмовлено позивачу ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що відповідно до підпункту 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту, а на зазначену вище квартиру накладено арешт постановою про арешт майна від 21.03.2002 року відділом державної виконавчої служби Залізничного РУЮ ВДВС.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), яке не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до виконавчої служби, необхідно відмовити саме як до неналежного відповідача у цій справі. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок щодо припинення чинності арешту майна боржника покладався на відповідні органи державної виконавчої служби, тому саме відповідний орган державної виконавчої служби має відповідати за даним позовом, висновків суду не спростовують, адже Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) не є особою, в інтересах якої було накладено арешт на спірну квартиру, не пред`являє майнових вимог на вказану квартиру, і з даного приводу спір між сторонами у цій справі - відсутній.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що саме відповідач Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) порушує права позивача шляхом незаконного незняття арешту після закінчення виконавчого провадження, не є підставою для задоволення пред`явлених позовних вимог, оскільки у позовному провадженні здійснюється захист порушених майнових прав позивача іншою особою - відповідачем, тоді як визначений ОСОБА_1 відповідач жодних майнових вимог щодо спірної квартири не пред`являє. Натомість позивач ОСОБА_1 , який одночасно з ОСОБА_2 був боржником у закінченому виконавчому провадженні, не позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою в порядку, передбаченому розділом VIIЦПК України, на бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 «під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.»

Інші доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.