ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/414/24 Справа № 214/1963/23 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/1963/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі відділу №11 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року, яке ухвалене суддею Черновою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 травня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду, у порядку окремого провадження, із заявою про встанолення факту постійного проживання на території України.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та все життя проживав в м. Кривий Ріг та на дату 24.08.1991 року набуття незалежності України, проживав і був зареєстрований з 27.11.1990 по 07.05.1996 року за адресою: АДРЕСА_1 , тобто фактично набув громадянства України, а в період з лютого 1999 року по теперішній час фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В період з 26.03.1991 року по 11.08.1992 року працював в Криворізькому психоневрологічному диспансері. Під час поїздки в громадському транспорті ним було втрачено паспорт громадянина СРСР (паспорт серія: НОМЕР_1 , виданий 24.06.1988 року Довгинцівським РВ Криворізького МВ МВС УРСР), а паспорт громадянина України він не отримував. У зв`язку із втратою заявником паспорта громадянина СРСР та потребою в оформленні паспорта громадянина України, заявник звертався до Саксаганського районного відділу у м. Кривому Розі ГУ ДМС України у Дніпропетровські області, але отримав відмову з вказівкою звернутись із вищезазначеною заявою до суду. Заявник позбавлений прав громадянина України та, наразі, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, шляхом встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Просив суд: встановити факт того, того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Кривий Ріг Дніпропетровської області постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 12 липня 2023 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Кривий Ріг Дніпропетровської області постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить скасувати рішеня суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неврахування того, що заявником не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту його безперервного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Заявник ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кононову Ю.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 зроблено актовий запис №2337, та його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 24.04.1978 року Дзержинським відділом ЗАГС м. Кривого Рогу (а.с.10).

ОСОБА_1 одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який наданий Державою податковою адміністрацією України у Саксаганському районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 18.02.1998 року. (а.с.9)

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_4 від 17.08.1981 року, ОСОБА_1 , в період з 26.03.1991 року по 11.08.1992 року, працював в Криворізькому психоневрологічному інтернаті (а.с.11-12).

Згідно довідки Комунального підприємства «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради №1349 від 23.02.2023 року, ОСОБА_1 дійсно працював в Криворізькому психоневрологічному диспансері з 26.03.1991 року по 11.02.1992 року (наказ №141к від 11.08.1992 року) палатним санітаром відділення №2, виконуючого функції психоприймальника) (а.с.17-зворот).

Згідно наказу №53-К від 25.03.1991 року ОСОБА_1 прийнятий палатним санітаром в 2-е відділення, виконуючого функції прихоприймальника, з 26.03.1991 року (а.с. 18).

Згідно наказу №141-К від 11.08.1992 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням з 11.08.1992 року (а.с. 19).

Відповідно до відповіді директора Департаменту адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради Л. Зеленською щодо надання архівної інформації від 22.02.2023 року, слідує, що за відомостями, що містяться в картотеці з питань реєстрації фізичних осіб місце проживання ОСОБА_1 з 27.11.1990 року по 07.05.1996 рік зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно акту про встановлення факту проживання без реєстрації, який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_3 , який підтверджує що заявник ОСОБА_1 фактично проживав без державної реєстрації місця проживання (без прописки), в період з лютого 1999 року до теперішньго часу в квартирі АДРЕСА_4 разом з власницею квартири, громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу (а.с.14).

Звертаючись до суду з даним позовом, заявник ОСОБА_1 посилався на те, що, у зв`язку із втратою ним паспорта громадянина СРСР та потребою в оформленні паспорта громадянина України, він звернувся до Саксаганського районного відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, однак листом Саксаганського районного відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області йому було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 21, 21-зворот).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 24 серпня 1991 року, є юридичним, за відсутності у заявника документів, які вимагаються законом, не може бути встановлений в досудовому порядку, та цей факт є встановленим судом у процесі розгляду справи.

Врахувавши, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, і це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України, суд дійшов висновку про задоволення його заяви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і, залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд першої інстанціє дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19, від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року в справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанцій виходив з того, що під час судового розгляду цей факт знайшов своє підтвердження.

При цьому суд врахував, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.

Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 зроблено актовий запис №2337, за відомостями, що містяться в картотеці Департаменту адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради з питань реєстрації фізичних осіб, місце проживання ОСОБА_1 з 27.11.1990 року по 07.05.1996 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , та, відповідно до довідки Державої податкової адміністрації України у Саксаганському районі про присвоєння ідентифікаційного номера від 18.02.1998 року, одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 в період з 26.03.1991 року по 11.08.1992 року працював в Криворізькому психоневрологічному інтернаті (а.с.11-12).

Відомостей про те, що заявник залишав територію України, був відсутній на території України станом на 24 серпня 1991 року, чи є громадянином іншої держави, матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання на території України.

При цьому, колегія суддів ввжає за необхідне зауважити, що право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18), від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20 (провадження № 61-12106св21).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року відстрочено Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області сплату судового збору за поданя апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат, стягує з останнього на на користь держави судові витрати у розмірі 356 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь держави судові витрати у розмірі 356 (триста п?ятдесят шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: