Справа № 161/3055/24
Номер провадження 2/570/701/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2024 р. Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань: Іллюк С.Р.

представника позивача адвоката Ващишиної О.В.

представника відповідача Сусло Л.А. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним та скасування наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті, -

в с т а н о в и в :

30.08.2024 р. до суду надійшла заява вх.14849 представника відповідача Самборського В.О., в якій він просить провадження у справі №161/3055/24 закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. В обґрунтування заяви вказує, що предметом спору в даній справі є наказ про визначення робочого місця, який прийнятий 10.11.2023 р., є актом індивідуальної дії, яким було врегульовано окремі аспекти трудових правовідносин із позивачем. Зазначене є важливим, оскільки саме правова природа предмета має вирішальне значення, для правильного вирішення справи по суті. Вказує, що нормативно-правовий акт це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається, як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою розрахований на невизначене коло осіб на багаторазове застосування. Натомість, індивідуальні акти, як результати правозастосування: адресовані конкретним особам; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Відповідно до п.6 наказу Укртрансбезпеки від 12.02.2024 р. №154-К визнано таким, що втратив чинність, наказ Укртрансбезпеки від 10.11.2023 р. №1310-К.

У той же час позивач звернувся до суду 15.02.2024 р., після скасування наказу від 10.11.2023 р. №1310-К.

Звертає увагу суду на те, що позивач оскаржує наказ від 12.02.2024 р. №154-К в окремому судовому провадженні (справа №161/9243/24).

Тому у справі №161/3055/24 відсутній предмет спору, оскільки наказ від 10.11.2023 р. №1310-К був скасований ще до моменту звернення позивача до суду.

Тому у справі №161/3055/24 відсутній предмет спору, а провадження по справі підлягає закриттю, відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача Сусло Л.А. підтримала вказане клопотання та просить провадження у справі закрити.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Ващишина О.В. заперечила проти задоволення вказаного клопотання відповідача з підстав, які викладені у письмовому клопотанні вх.21597 від 13.12.2024 р., зокрема вказує, що предмет позову полягає у визнанні незаконним та скасуванні наказу №1310-К від 10.11.2023 р. у зв`язку з тим, що він по суті є незаконним та протиправним та таким, що порушує норми чинного законодавства. Позовні вимоги не ґрунтуються на втраті оспорюваним наказом чинності.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявленого клопотання представника відповідача, суд прийшов до таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Цивільним процесуальним законом чітко розмежовано підготовче провадження із проведенням підготовчого засідання, його особливості, строки проведення (Глава 3 Розділу III «Позовне провадження») та розгляд справи по суті із проведенням судового засідання (Глава 3 вказаного розділу).

Статтею 196 ЦПК України передбачено, що для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Положеннями ст.189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Таким чином, підготовче судове провадження - це стадiя судового прoцесу, в якій з`ясовується предмет спoру, позoвні вимoги, заперечення на позoвні вимoги, склад учасників судовoго процесу, вирішення відводів, xарактер спірних правовідносин та інших дій, які будуть слугувати для правильного і безперешкoдного розгляду справи пo суті, іншими словами, це важлива складова судочинства, що спрямована на створення умов для правильного, безперешкодного та своєчасного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче засідання є формою підготовчого провадження, яка полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій.

Водночас підстави для закриття провадження у справі визначені у ст.255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

За таких обставин закриття провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02.04.2024 р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено у справі підготовче засідання, яке судом відкладалось неодноразово. Ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті судом не постановлялася.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що закриття провадження у справі в підготовчому засіданні суперечить вимогам п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Отже, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.

У ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Разом із тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження№ 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, на стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Крім того, У постанові Верховного Суду від 25.10.2022 р. у справі № 487/1491/21 (провадження № 61-6246 св 22) вказано: «Із цих самих підстав відхиляються посилання касаційної скарги на правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) і про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Суди попередніх інстанцій, вирішуючи вказане питання, надали відповідну правову оцінку наказу роботодавця від 29 вересня 2021 року № 496-Л (а. с. 99), яким достроково знято догану позивача у зв`язку з недопущенням нею нових порушень трудової дисципліни та сумлінним виконанням своїх посадових обов`язків за посадовою інструкцією, оголошену оскаржуваним наказом, з урахуванням усіх фактичних обставин даного спору. Відсутністю предмета спору було б не зняття догани, а скасування роботодавцем свого ж наказу як незаконного. Дострокове зняття догани, яка оскаржується позивачем і проти чого заперечує відповідач, не свідчить про те, що така була оголошена правомірно й зазначене не вказує на відсутність спору між сторонами. При цьому позивач не погоджується із законністю оголошення такої догани, а роботодавець вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим і з цих підстав, у тому числі, оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному і касаційному порядках.»

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із вказаним позовом 12.02.2024 р.

Так, із позовної заяви вбачається, що позивач, зокрема, просить визнати незаконним та скасувати наказ Голови Державної служби України з безпеки на транспорті «Про визначення робочого місця Токаря Олександра №1310-К від 10.11.2023 р.».

Натомість представник відповідача у клопотанні про закриття провадження у справі на підставі ч.1 п.2 ст. 255 ЦПК України вказує, що відповідно до п.6 наказу Укртрансбезпеки від 12.02.2024 р. №154-К визнано таким, що втратив чинність, наказ Укртрансбезпеки від 10.11.2023 р. №1310-К.

За таких обставин, суд звертає увагу, що спір між сторонами залишається невирішеним, оскільки новим наказом відповідач не поновив його трудові права, що залишаються предметом спору .

Отже, спір щодо захисту трудових прав позивача та його вимоги після закриття судом провадження у справі залишатимуться невирішеними.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у даній справі відсутні підстави вважати про відсутність предмету спору, що є підставою закриття провадження у справі.

Сам факт наявності Наказу 54-К від 12.02.2024 р. не є підставою для закриття провадження у справі і не вирішення вимог позивача по їх суті - щодо встановлення протиправності чи законності оскаржуваного наказу.

Керуючись ст.ст. 200, 255, 258-261, 353, 354 ЦПК України, - суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання представника відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті Самборського Владислава Олеговича вх. 14849 від 30.08.2024 р. про закриття провадження у справі №161/3055/24 на підставі пункут 2 частини першої статті 255 ЦПК УКраїни - відмовити.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://rv.rv.court.gov.ua.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повне судове рішення - ухвала суду - виготовлено 18.12.2024 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.