Справа № 463/9101/23 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/144/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2023 року в частині оскарження відмови в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення надміру сплачених коштів та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в порядку п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України та постановлення окремої ухвали.

Заяву мотивував тим, що 08.12.2023 року ним подано письмові заперечення на відзив відповідача, до яких він долучив копії семи рахунків відповідача поданих до оплати йому та сусідам, з яких вбачається введення відповідачем його та суд в оману обсягом споживання мешканцями будинку гарячої води, чим завищено вартість такого небалансу на 22,22%. Враховуючи вищенаведене, просив суд ухвалити додаткове рішення в цій частині та прийняти окрему ухвалу суду.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2023 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та постановлення окремої ухвали у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надміру сплачених коштів та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що ухвалу суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що надав суду беззаперечні докази введення суду та позивача в оману відповідачем щодо фактичних обсягів споживання гарячої води абонентами будинку згідно рахунків відповідача. Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо фактичного обсягу споживання абонентами будинку гарячої води за спірний період.

Просить ухвалу суду скасувати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час ухвалення судового рішення 13.12.2023 року, судом було розглянуто всі вимоги позивача, зазначені у позовній заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надані сторонами, на підставі чого ухвалено рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

За висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18, додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У наведеній правовій нормі міститься виключний перелік умов, за наявності яких суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення. Тлумачення частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 цього Кодексу.

Перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (відповідає статті 270 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року), воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України і воно не може змінити суті основного рішення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 760/34441/19-ц (провадження № 61-14841св20).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення надміру сплачених коштів у розмірі 8211,41 гривень та стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,0 гривень відмовлено.

08 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав заперечення на відзив на позов, в якому зазначив, що відповідач намагається ввести суд в оману в частині того, що інші мешканці 64 квартир в будинку не користуються гарячою водою, а кошти в сумі 2951,03 гривень йому не повернуті та відповідач продовжує нараховувати плату за небаланс гарячої води.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що заперечення позивача на відзив відповідача не може оцінюватись як позовна вимога, а лише як пояснення, міркування і аргументи щодо поданого позову.

Поряд з тим, позивачем відповідно до ст.49 ЦПК України позовні вимоги не уточнялись та докази щодо уточнених позовних вимог не подавались.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказала, що неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №1540/4122/18 (адміністративне провадження №К/9901/36261/19) зазначив, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.

Отже, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази.

Разом з тим додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Водночас додаткове рішення може бути ухвалене на підставі лише тих доказів, які досліджувалися під час судового розгляду справи і лише за тими обставинами, які були предметом встановлення та оцінки судом.

Як вбачається з матеріалів справи, доводам позивача, що викладені у письмових запереченнях від 08.12.2023 року, надана оцінка судом при ухваленні рішення від 13.12.2023 року.

З огляду на наведене ухвала Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2023 року в частині оскарження відмови в ухваленні додаткового рішення постановлена з додержанням норм процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2023 року в частині оскарження відмови в ухваленні додаткового рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.12.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.