Справа № 454/4198/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Веремчук О. А. ,

за участю секретаря Баран О.Я.,

розглянувши в підготовчому засіданні в залі суду м.Сокаль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини-,,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, у зв`язку з фактом самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері з наступних підстав :

З відповідачем по справі, ОСОБА_2 , позивач перебуває у шлюбі з 08 травня 2003 року. Свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_1 , видане Лучицькою сільською радою Сокальського району Львівської області, 08 травня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження, 08 травня 2003 року зроблено запис за №2.

Від спільного проживання в них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 21 березня 2006 року), яка на сьогоднішній день повнолітня та проживає окремо, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 15 травня 2008 року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 26 жовтня 2016 року).

Одруження з Відповідачкою виявилося невдалим. Спільне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного.

В період з 2020 року між ними постійно виникають сварки, внаслідок того, що кожний із нас має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, має місце непорозуміння з різних питань сімейного життя, щодо виховання та утримання неповнолітніх дітей, із-за взаємних претензій один до одного.

В зв`язку з тим, що їх сімейне життя з Відповідачкою не склалося, вони фактично припинили спільне проживання та ведення спільного господарства та спільного бюджету, з 2020 року вони остаточно не підтримують жодних шлюбно-сімейних стосунків. На даний час вони з Відповідачкою проживають окремо.

Тобто їх сім`я остаточно розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини, і існує лише формально.

Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та є недоцільним. Вище зазначене негативно впливає на їх неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .. Ними не досягнуто згоди, щодо визначення місця проживання наших неповнолітніх дітей.

При таких обставинах, коли подальше спільне життя не можливе, збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, а тому на переконання позивача шлюб слід розірвати.

Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задоволити.

Відповідач в судове засідання не прибув, подала заяву, що позов визнає та просить його задоволити.

Дослідивши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що позов є підставним та його слід задоволити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України , заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ Хант проти України від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, однак інколи суди припускаються помилок, прописуючи у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретну адресу.

Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання.

Цей спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітніх не впливатиме на взаємовідносини батька чи матері із дітьми, оскільки не позбавляє батька чи матір батьківських прав та не звільняє їх від виконання своїх батьківських обов`язків. Ні позивач, як батько, ні відповідач, як мати, не обмежені у можливості реалізації належного йому права на спілкування із дітьми, вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей (в тому числі у судовому порядку - у разі наявності перешкод для вчинення таких дій).

Крім цього, суд вважає за доцільне зазначити, наступне - особі, яка бажає залишити проживати дитину із собою, не слід використовувати аргументи, що принижують другого з батьків в очах суду та дитини, вдаватись до тиску, обмовлянь, лжесвідчень та взаємних звинувачень. Оскільки, по-перше, діти з часом можуть поцікавитись матеріалами справи і по-своєму, непередбачувано оцінити такі дії, по-друге, вказаний «бруд» найчастіше не впливає на думку суду і хід справи в цілому, однак «на руках» залишається.

Визначення місця проживання дітей з конкретним із батьків відповідатиме якнайкращому забезпеченню їх інтересів, сприятиме психологічному спокою дітей, їх належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дітей до життя після розлучення батьків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має постійний та достатній дохід, самостійно займаюся вихованням та утриманням неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повністю забезпечує його матеріально, виховую та піклуюся про нього, цікавитьсь його станом здоров`я та успіхами, маю житло, в якому створені належні умови для проживання дитини, навчання та його розвитку, син зі ним почуває себе у безпеці та спокої. Тобто з позивача боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 разом зі мною, чи негативно впливали на його виховання та розвиток. Неповнолітній син, ОСОБА_4 повністю на моєму забезпеченні, між нами існує тісний психо-емоційний союз, що грунтується на почутті любові, взаєморозуміння, поваги та довіри, і він не заперечує проти проживання саме зі мною, навпаки висловлює ствердне бажання проживати саме зі мною, батьком.

Крім цього суд зазначає, що їх неповнолітній син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає зі ним, та його батьками, за адресою: с.Лучиці, Шептицького району, Львівської області. Тобто в разі позивача відсутності протягом дня, пов`язаним з перебуванням на роботі, син ОСОБА_4 перебуває під наглядом бабусі та дідуся, з якими у нього теж склались теплі відносини, що ґрунтуються на почутті любові, поваги та взаємопорозуміння. Син, ОСОБА_4 дуже любить бабусю, та дідуся, довіряє їм, та з задоволенням проводить з ними час, допомагає у всьому. Разом з нами неповнолітній син, ОСОБА_4 зростає щасливим та здоровим, оточеним любов`ю та турботою.

Відповідач, ОСОБА_2 , як мати, належної уваги, турботи та піклування нашому неповнолітньому сину, ОСОБА_4 , не надає, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, не цікавиться його станом здоров`я, вподобаннями, досягненнями, хоча заперечує проти його проживання зі мною, без жодного аргументу, всю свою увагу та турботу концентрує на виховання нашої малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при цьому самоусунулась в питанні виховання та утримання нашого неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , зайнята останніх три роки влаштуванням свого особистого життя, з її слів планує виїхати та проживати за кордоном, а тому я змушений звернувся з даним позовом та просити позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Визначення місця проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини та його прихильності до батька.

Позивач фактично на протязі останніх трьох років самостійно виховує та утримує їх неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері, відповідача по справі, ОСОБА_2 , яка з незрозумілих причин самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, щодо нашого неповнолітнього сина, а саме щодо виховання та утримання, при цьому всю свою турботу, увагу приділяє лише нашій донці, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд зауважує, що позивач повністю надає допомогу в утриманні їх малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та цікавитьсь її життям, не проводить жодної різниці між нашими дітьми. Але зважаючи на вік та стать нашої малолітньої доньки, ОСОБА_5 , та її більшу прив`язаність до матері, відповідач по справі, не заперечую проти її проживання саме з матір`ю, ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_5 виданий Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, 17 вересня 1999 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , що зареєстрований та проживає: с.Лучиці, Шептицького району, Львівської області, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серія НОМЕР_7 , виданий Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, 11 вересня 2003 року, що зареєстрована та проживає: с.Лещатів, Шептицького район, Львівської області, який було зареєстровано Лучицькою сільською радою Сокальського району, 08 травня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 08 травня 2003 року зроблено запис №2.

Визначити місце проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_5 , виданий Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, 17 вересня 1999 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , який зареєстрований та проживає: с.Лучиці, Шептицького району, Львівської області, у зв`язку з фактом самостійного вихованням та утримання дитини батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , без участі матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серія НОМЕР_7 , виданий Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, 11 вересня 2003 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_8 , що зареєстрована та проживає: с.Лещатів, Шептицького району, Львівської області.

Визначити місце проживання малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серія НОМЕР_7 , виданий Сокальським РВ УМВС України у Львівській області, 11 вересня 2003 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_8 , що зареєстрована та проживає: с.Лещатів, Шептицького району, Львівської області

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: О. А. Веремчук