УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 524/8627/23

провадження № 61-13903ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гонтар Валерій Миколайович, на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування майна з чужого незаконного володіння.

2 квітня 2024 року адвокатом Гонтарем В. М., який діяв в інтересах ОСОБА_1 ,

до суду подано заяву про збільшення позовних вимог та витребування з чужого незаконного володіння меблів, що знаходяться у спірній квартирі.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 2 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року, заяву про збільшення позовних вимог повернено позивачу.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивачем змінено та доповнено одночасно предмет та підставу позову, а відповідно

до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16, це є неможливим, тому зазначена заява підлягає поверненню.

Повертаючи заяву про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що вимоги, які містяться у заяві про збільшення позовних вимог і стосуються витребування рухомого майна, не спрямовані на визнання недійсними договорів дарування та міни нерухомого майна.

17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гонтар В. М., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 2 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо прийняття заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2, 3

частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 2 квітня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року представник скаржника зазначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема статті 49 ЦПК України, а саме, що зазначена норма права передбачає тільки одну підставу для повернення заяви про збільшення позовних вимог - ненадання доказів направлення заяви іншим учасникам справи. Інших підстав для повернення такої заяви ЦПК України не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Частинами другою, третьою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов

(всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання

у справі.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких

з позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог до іншого відповідача в межах спірних правовідносин.

Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц та від 12 жовтня 2022 року

у справі № 723/1233/17.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 листопада

2023 року відкрито провадження у цій справі.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший

спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який

позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох

відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов

(всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання

у справі.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

у справі № 657/1024/16-ц від 24 квітня 2024 року, в разі надходження до суду такої заяви суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна предмета

і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може вважатися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених

у позовній заяві. Неправомірно висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви, під виглядом збільшення розміру позовних вимог.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Водночас при поданні відповідної заяви позивач має дотримуватися правил вчинення процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання

і роз`єднання позовів.

Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Однак таке об`єднання позовних вимог можливе в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими (похідними) вимогами після відкриття провадження у справі та з метою його спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей

(нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Отже, посилання в касаційній скарзі на те, що витребування рухомих речей

за збільшеним розміром позовних вимог у цій справі є похідною позовною

вимогою, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), є безпідставним, оскільки, як вбачається зі змісту

статті 181 Цивільного кодексу України, нерухомі та рухомі речі мають різний правовий режим.

Так, щодо нерухомих речей встановлюється спеціальний правовий режим

(порядок набуття, володіння, користування та відчуження, а також державної реєстрації об`єктів та прав на них), а щодо рухомих речей, зокрема, меблів та інших речей домашнього вжитку, такого режиму законодавством України не передбачено, і такі речі можна вільно переміщувати у просторі.

Оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем

у підготовчому засіданні заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений права звернутися до суду з новим позовом

у встановленому законом порядку.

Відповідно до змісту позовної заяви, поданої ОСОБА_1 у листопаді 2023 року, предметом вказаного позову є визнання недійсними договорів дарування та міни квартири АДРЕСА_1 . При цьому підставою позову зазначено укладення вказаних договорів з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно та подальше введення позивача в оману відповідачами

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Згідно із заявою про збільшення позовних вимог, яку подано в квітні 2024 року, позивач просить витребувати рухоме майно, що знаходиться в квартирі

АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя.

Отже, позивачем змінено та доповнено одночасно предмет та підстави позову,

що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц, є неможливим,

і, як наслідок, відповідна заява підлягає поверненню позивачу.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зауважує, що повернення заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог не позбавляє її права звернутися з окремим позовом.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали

(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про збільшення позовних вимог не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Оскільки правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє

адвокат Гонтар В. М., є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності,

які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,

традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає

зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленим

з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування

відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гонтар Валерій Миколайович, на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору міни, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська