судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 175/9509/23 (провадження 61-3516 св 24)
20 листопада 2024 року
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши заяву судді Пророка В. В. про самовідвід від участі у розгляді справи за заявою Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність територіальної громади, за касаційною скаргою ліквідатора Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «ДНІПРОДІПРОВОДГОСП» арбітражного керуючого Сидорчука Івана Сергійовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, ухвалою від 20 листопада 2024 року у задоволенні заяви про самовідвід відмовив.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. Верховний Суд ухвалою від 28 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі № 175/9509/23 та витребував матеріали справи з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
2. Вказана ухвала від 28 березня 2024 року, на підставі частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), була оформлена суддею Петровим Є. В., оскільки я, як суддя-доповідач у цій справі, не згоден із можливістю відкриття касаційного провадження у цій справі, про що детально описано мною в окремій думці від 28 березня 2024 року.
3. Крім цього оскільки в окремій думці від 28 березня 2024 року була викладена моя правова позиція щодо результатів розгляду Верховним Судом справи № 175/9509/23, задля недопущення виникнення обставин які могли б викликати у учасників справи та сторонніх спостерігачів сумніви щодо неупередженості судді та забезпечення довіри учасників справи до судових рішень Верховного Суду, на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України мною було заявлено про самовідвід від розгляду справи № 175/9509/23.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 20 листопада 2024 року відмовив у задоволенні моєї заяви про самовідвід, оскільки, на думку колегії суддів, зазначені мною в у заяві про самовідвід доводи не свідчать про існування обставин, які можуть викликати сумнів у моїй неупередженості та об`єктивності при вирішенні цієї справи та не вказують на недопустимість моєї участі у розгляді справи № 175/9509/23, а в моїй окремій думці від 28 березня 2024 року відсутні відомості про висловлення мною позиції щодо вирішення спору по суті.
5. Проте ЦПК України в частині першій статті 2 регламентовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
6. Частиною першою статті 39 ЦПК України встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.
7. Згідно приписів пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу) якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
8. Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).
9. Відповідно до статті 6 § 1 Конвенції право на справедливий судовий розгляд вимагає слухання справи «незалежним та безстороннім судом» (рішення ЄСПЛ від 06 травня 2003 року у справі «Клейн та інші проти Нідерландів» (Kleyn and Others v. the Netherlands) [ВП], пункт 192).
10. Стаття 6 § 1 Конвенції вимагає суд у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), пункт 43; рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Мікалефф проти Мальти» (Micallef v. Malta) [ВП], пункт 93).
11. Існування неупередженості повинно бути визначено за наступними критеріями: суб`єктивний тест, що вивчає персональні переконання і поведінку конкретного судді, з метою визначення чи існувало неупереджене або суб`єктивне ставлення судді у конкретній справі. Відповідно до об`єктивного тесту визначається чи суд, а також, серед іншого, його структура, забезпечила відповідні гарантії для виключення легітимних сумнівів стосовно його неупередженості (рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Мікалефф проти Мальти» (Micallef v. Malta) [ВП], пункт 93).
12. Також у рішенні ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» вказано, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
13. Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу (рішення від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (Hauschildt Case), заява № 11/1987/134/188, § 46).
14. Крім цього, згідно з пунктом 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради Організації Об`єднаних Націй від 27 липня 2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
15. Варто зауважити, що доводи колегії суддів, стосовно того, що в моїй окремій думці від 28 березня 2024 року відсутні відомості про висловлення мною своєї позиції щодо вирішення спору по суті є необґрунтованими, оскільки пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства прямо визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
16. Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.
17. Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.
18. Разом із цим пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України імперативно зобов`язує суд касаційної інстанції відмовляти у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
19. Тобто вказана норма зазначає про те, що якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке касаційному оскарженню не підлягає у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, розгляду цієї касаційної скарги та відповідно вирішення спору по суті, адже використання заявником непередбаченого процесуальним законодавством способу оскарження судового рішення, яке набрало законної сили суперечить принципу правової визначеності та принципу обов`язковості судового рішення.
Враховуючи викладене, оскільки в окремій думці від 28 березня 2024 року була викладена моя правова позиція щодо прийнятності поданої касаційної скарги у справі № 175/9509/23, а саме про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження та відповідно помилковості висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважаю, що доводи моєї заяви про самовідвід від участі у розгляді цієї справи є цілком обґрунтовані та належним процесуальним рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду було б постановлення ухвали про задоволення моєї заяви та відведення мене від участі у розгляді справи № 175/9509/23.
Суддя В. В. Пророк
Повний текст окремої думки складений 08 січня 2025 року.