18.12.2024 Єдиний унікальний номер 205/3965/23
Номер провадження: 2/205/35/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивачі) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Спадкоємцем померлого першої черги є його донька ОСОБА_2 (далі Відповідач), яка фактично прийняла спадок від померлого батька ОСОБА_4 шляхом проживання разом з ним в частині належного йому домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач також вказує, що 20.10.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт на вищевказане спірне домоволодіння на ім`я своєї співмешканки ОСОБА_3 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 померлим ОСОБА_4 було складено новий заповіт на вищевказану частину домоволодіння на ім`я ОСОБА_5 , але 30.04.2019 року цей заповіт було скасовано померлим. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Не обізнаний про цю обставину, 19.09.2019 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , був укладений попередній договір купівлі продажу вказаного домоволодіння.

Таким чином, на підставі двох наданих згод, а саме, доньки померлого, яка є спадкоємцем першої черги за законом, та яка фактично прийняла спадщину, та спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 , на підставі попереднього договору купівлі продажу, позивач зазначає, що він отримав ключі від частини будинку та вселився разом із своєю сім`єю у спірні 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що у період часу з вересня 2019 року і по теперішній час він фактично мешкає у 14/100 частини спірного домоволодіння, своєчасно сплачує усі комунальні платежі, виготовив технічний паспорт на домоволодіння, зробив ремонт приміщення, значно поліпшив умови проживання.

У зв`язку з вищевикладеним позивач звертається до суду та просить суд визнати за ним, ОСОБА_1 , право користування жилим приміщенням 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Мисечко Катериною Олександрівною було подано відзив на позовну заяву, у яких така сторона заперечувала проти задоволення позову у його повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 своїх спадкових справ наразі не оформила та свідоцтво про право на спадщину не отримала, тобто вона не є власником спірного домоволодіння, отже, не є належним відповідачем за даним позовом. Право користування житлом має власник, члени його родини, особи, які користуються майном на підставі договору оренди (найму), особа має сервітут. На стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню. Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову. У зв`язку з чим, просять суд відмовити у повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, просили суд розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача та відповідач також у судове засідання не з`явились, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. У такій заяві представник відповідача просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, з урахуванням позиції відповідача, що викладена у відзиві.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 06.06.2023 року вирішено залучити до участі у справі, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та залишив заповіт, яким заповідав таке майно ОСОБА_3 .

Також судом встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його донька - відповідач ОСОБА_2 .

Матеріалами справи підтверджено, що 19.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхєєвою Т.М.

При цьому судом встановлено, а сторонами визнано, що на момент укладання такого попереднього договору, ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_2 своїх спадкових прав на вказане майно не оформили, свідоцтво про право на спадщину на таке майно не отримували, а відтак речового права на 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 не набули.

Судом також встановлено, що основний договір купівлі-продажу 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у строк до 01.02.2020 року між сторонами укладено не було.

Матеріалами справи, зокрема Актом № 233 від 18.04.2022 року, підписаним сусідами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у домоволодінні АДРЕСА_1 , підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , з 2019 року фактично проживає у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Позивач наголошує, що на підставі наявних згоди від відповідача, а саме, доньки померлого, яка є спадкоємцем першої черги за законом, та яка фактично прийняла спадщину, та спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 , на підставі попереднього договору купівлі продажу, позивач ОСОБА_1 , отримав ключі від частини будинку та вселився разом із своєю сім`єю у спірні 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а відтак має право користування вказаним житловим приміщенням.

У свою чергу, сторона відповідача, не оспорюючи самого факту проживання позивача у вказаному житловому приміщенні, заперечує безпосередньо виникнення у ОСОБА_1 права користування таким майном, у зв`язку із чим суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, безпосереднє виникнення права на користування певним житловим приміщенням прямо пов`язується законодавцем із дотриманням певного порядку вселення або отримання достатніх правових підстав для вселення у таке приміщення.

Під такими підставами розуміються закріплені чинним законодавством обставини, що зумовлюють виникнення вказаного житлового права, як то наявність волевиявлення власника, або згоди наймача та членів його родини тощо.

Так, постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Однак в даному випадку судом не була встановлена обставина звернення відповідача ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини на вказане майно після смерті ОСОБА_4 , як і не встановлена обставина отримання свідоцтва про право на спадщину, до складу якої входило б означене житло.

Тобто суду не доведена обставина того, що відповідач вчинила дії на прийняття такої спадщини, що б надавало такій особі суб`єктивне право вчинювати дії щодо розпорядження таким майном.

Таким чином, навіть за умови надання відповідачем згоди на вселення позивача у вказане домоволодіння, така згода не може мати ознаки правоздатності, оскільки судом встановлено, що на момент вселення позивача у домоволодіння АДРЕСА_1 безпосередньо відповідач не була ані наймачем ані власником такого житлового приміщення, а відтак не мала права вчинювати буд-які юридично значимі дії щодо розпорядження таким майном, у тому числі дії щодо передачу такого майна у користування іншим особам, яким, зокрема, є позивач.

У свою чергу позивач, проявивши намір вселитись у таке домоволодіння, мав можливість проявити розумну обачливість, та з`ясувати статус відповідача по відношенню до житлового приміщення, та наявність чи відсутність у останньої відповідних прав на розпорядження таким майном.

Відтак суд доходить висновку, що позивач фактично обіймає вказане житлове приміщення без належних на це правових підстав.

Доводи сторони позивача, що право на користування таким житловим приміщенням також виникло внаслідок сплати ним комунальних послуг під час мешкання у останньому, суд оцінює критично, оскільки сплата комунальних послуг, що споживались в період проживання у спірному домоволодінні, не свідчить про правомірність його зайняття (Постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2024 у справі № 521/11914/21, провадження № 61-402св24).

Також відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.05.2020 р. у справі № 199/9418/16-ц, від 03.12.2020 у справі № 264/7450/19, від 18.05.2022 у справі № 463/2277/20-ц, 01.08.2024 у справі № 462/7300/20, за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно з викладеними у позовних заявах вимогами, позивач просить суд визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 , з тих підстав, що він з 2019 року постійно проживає у спірному домоволодінні, зробив ремонт у будинку, сплачує комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Доказів того, що він не зберігає постійне місце проживання в жилому приміщенні за такою адресою суду не подано.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням, оскільки суду не доведена наявність підстав, які законом пов`язуються із правомірністю його зайняття.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.321, 328, 392, 1216, 1218, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст.12, 13, 80, 81, 141, 247, 259, 263-268, 274 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,- відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан