Справа № 157/1277/24
Провадження №2/157/420/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Солошик Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15 грудня 2005 року. після смерті останньої, а саме весною 2006 року він з дозволу батьків провів поточний ремонт будинку, який належав бабі, і почав проживати у ньому. На протязі всього часу він безперервно проживав у будинку та користується ним. Через кілька місяців його проживання з`ясувалось, що баба залишила заповіт на тітку ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений 14 вересня 1994 року державним нотаріусом Ратнівської державної нотаріальної контори Свербою А.О. Тьотя ОСОБА_2 у подальшому оформила свідоцтво про право на спадщину за заповітом, свідоцтво видане державним нотаріусом Камінь-Каширської держнотконтори Волинської області Антонюк К.А 11 липня 2006 року. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом тітка ОСОБА_2 запевнила його, що у подальшому переоформить право власності на зазначений житловий будинок на нього без жодних проблем та перешкод. На протязі останніх трьох років він декілька разів звертався до тітки ОСОБА_4 з проханням переоформити право власності на будинок. У зазначеному житловому будинку він повністю здійснив капітальний ремонт, а також має намір будувати господарські будівлі, попри те тітка ОСОБА_4 щоразу його тішить обіцянками, що зробить документи пізніше, мотивуючи свої обіцянки браком часу. На теперішній час він проживає у зазначеному житловому будинку разом із сім`єю. 05 серпня 2015 року він одружився, від шлюбу є двоє дітей. Внаслідок відсутності права власності його сім`я не має можливості отримати документи на одержання субсидії тощо. Оскільки він позбавлений можливості самостійно здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок, а тітка щоразу відшукує різного розу відмови, тому вимушений звернутися до суду, так як має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Факт його постійного проживання з сім`єю, володіння та облаштування вказаного житлового будинку зможуть підтвердити батьки та сусіди, зокрема: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Такий спосіб виникнення права власності як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Він у жодній мірі не приховував факт знаходження майна в його володінні, а також протягом встановленого законом строку власник не заявляла жодної вимоги про повернення їй майна.

Ухвалою судді від 06 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03 вересня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначеного до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, з якої вбачається, що він просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, з якої вбачається, що вона просить справу розглянути у її відсутності та позов визнає.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що у позові належить відмовити, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 393398432 від 03 вересня 2024 року, право власності на зазначений житловий будинок у Реєстрі зареєстроване за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності від 07.09.1994 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.1994.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 липня 2006 року, виданого державним нотаріусом Камінь-Каширської державної контори Антонюк К.А., спадкоємцем вищезазначеного житлового будинку (попередня назва АДРЕСА_1 є дочка спадкодавця ОСОБА_10 - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23), від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

На час вселення позивача, а саме весною 2006 року до вищезазначеного будинку це нерухоме майно мало власника. Зазначене нерухоме майно має власника і на теперішній час.

Крім того, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач провів поточний ремонт у житловому будинку і почав проживати у ньому після смерті баби з дозволу батьків.

Зазначені факти виключають можливість застосування положення ст. 344 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_2 не відмовилася у встановленому законом порядку від зазначеного нерухомого майна, від свого права на нього, а навпаки у липні 2006 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 липня 2006 року на цей житловий будинок.

Відповідно до частини 4, 5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З наведеної норми права вбачається, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17).

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачкою, яка є власником спірного нерухомого майна і від права власності на нього у встановленому законом порядку не відмовлялася, суперечить вимогам закону, а відтак суд постановляє відмовити у визнанні нею позову.

Факт користування позивачем з дозволу батьків спірним житловим будинком з весни 2006 року відповідачкою не заперечується, тому необхідності у допиті свідків, про яких зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві, немає.

Крім того, показання таких свідків, з огляду на вищезазначені обставини та положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, правового значення для вирішення справи по суті не мають.

Таким чином, позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний житловий будинок, він почав проживати у будинку, як сам зазначає у позовній заяві, з дозволу своїх батьків після смерті баби, яка була власником цієї нерухомості, і зазначене нерухоме майно має власника, ним є відповідачка ОСОБА_2 , яка не відмовилася у встановленому законом порядку від права власності на нього, отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні належить відмовити.

Відмова суду у визнанні відповідачкою ОСОБА_2 позову не порушує права позивача ОСОБА_1 , а лише може свідчити про те, що у разі дійсного безумовного визнання нею позову, вона не позбавлена можливості на власний розсуд розпорядитися своїм нерухомим майном у встановлений законодавством спосіб, зокрема укласти договір дарування, купівлі-продажу тощо.

Оскільки у позові відмовлено повністю, тому судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 30, 141, 259, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/.

Головуючий: О.В. Антонюк

Дата складення повного рішення - 03 січня 2025 року.