КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/20695/24-ц

16 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рошияна Ігоря Вікторовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 05 березня 2024 року шахрайським способом на її ім`я було відкрито в АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № О-8 на суму 104 500,00 грн. На її банківську картку було відкрито кредитний ліміт 48 000,00 грн, з якої 05 березня 2024 року о 15:25 год. та 15:26 год. було знято 46 968,00 грн, перераховані та зняті власні заощадження, які знаходились на карткових рахунках, у сумі 5 597,77 грн.

За обставинами події - їй зателефонував невідомий із номеру телефону НОМЕР_1 , після чого на телефон надійшов смс-пароль від АТ КБ «ПриватБанк». У цей день, у період часу з 15:04 до 15:31, з відкритих на її ім`я у АТ КБ «ПриватБанк» рахунків були зняті всі наявні на них грошові кошти, у тому числі кошти, які були перераховані на підставі вищезазначеного кредитного договору.

Вона звернулась із відповідною заявою до Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області, де інформацію про вказану подію зареєстрували до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000300 від 06 березня 2024 року.

Зазначала, що саме через недбалість працівників банку та незабезпеченість банком належної безпеки її особистих даних стало можливим здійснення списання коштів з її кредитної картки (проведення транзакцій), укладення договору шляхом авторизації за допомогою введення даних по її картці, що було здійснене 05 березня 2024 року невстановленими особами. Своєї згоди на укладання зазначеного договору вона не надавала, а тому вказаний правочин не відповідає її внутрішній волі, що свідчить про його недійсність.

Оскільки вона указаних переказів, транзакцій, підписання договорів, зняття коштів в банкоматі або авторизацій не ініціювала, то банк, у відповідності до Закону України «Про платіжні системи в України», зобов`язаний повернути належні їй кошти. Крім того, через незаконність дій працівників Банку, які полягали у незабезпеченості схоронності її особистих даних, їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 20 000,00 грн.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 а просила суд:

кредитний договір 0-8, оформлений 05.03.2024 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001), а також відкритий кредитний ліміт визнати недійсним, застосувати наслідки недійсності;

стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) спричинену матеріальну шкоду, обумовлену перерахуванням власних коштів у розмірі 12394,41 гривень;

стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 гривень;

стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рошиян Ігор Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції уваги на підстави підписання анкети-заяви, на яку він послався у оскаржуваному рішенні, на дату її підписання - не звернув, причинно-наслідкового зв`язку між підписанням анкет-заяв 30.06.2016 року, 12.03.2020 року, 25.05.2021 року, підписання анкети-опитувальника 20.04.2023 року та шахрайськими діями 05.03.2024 року не встановив, через що, на переконання сторони позивача, дійшов до помилкового висновку, що 05 березня 2024 року між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою було укладено договір кредиту № 0-8 «Строковий кредит» на суму 104 500,00 грн, на підставі підписаної сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

До того ж, встановлюючи механізм перерахування коштів, суд першої інстанції зазначив їх знеособлено, без участі позивачки. Зазначивши, що при проведенні транзакцій були використані особисті дані позивачки.

Стосовно особистих даних позивачкизазначає, що суд першої інстанції не врахував письмові докази з яких вбачається, що у розпорядженні відповідача(банка)була наявна інформація про вхід до системи «Приват24» з нетипового для позивачки пристрою та, маючи інформацію про вхід з нетипового пристрою, будь-які перевірочні дії відповідачем не проведені. За способом заволодіння грошовими коштами - відбулось дублювання сім-карти мобільного оператора «Київстар». Під час перевипуску сім-карти персональні дані, які передбачені для користування інтернет-банкінгом, не використовуються. Пін-коди використовувались лише для роботи із перевипущеною сім-карткою, а не для входу в «Приват24», однак, суд на такі відмінності уваги не звернув.

Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції, посилаючись в оскаржуваному рішенні на винуватість позивачки у поширенні персональних даних, за якими відбувалась її ідентифікація при здійсненні банківських операцій, не врахував, що пін-коди, які повідомлялись позивачкою при шахрайському перевипуску сім-карти мобільного оператора, не стосувались банківської сфери.

Також стверджуючи, що позивачка розголосила конфіденційну інформацію, суд не зазначив, яку саме інформацію розголосила позивачка, чи має вона відношення до банківської таємниці.

При цьому, поза увагою суду залишилась інформація, яка міститься у запереченнях на відповідь на відзив, де відповідач зазначає, що при перевірці встановлено, що позивачка, введена шахраями в оману, розголосила конфіденційну інформацію та увімкнула на своєму телефоні переадресацію на інший номер, що дало змогу шахраям потім вивести кошти на підконтрольні їм рахунки.

Не враховано судом першої інстанції, що у позовній заяві сторона позивача зазначала про те, що зверталась до оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з проханням повідомити 05 березня 2024 року у період часу з 15-00 до 15-35 год: орієнтовне місцезнаходження мобільних телефонів з №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 ; вхідні-вихідні дзвінки за вказаний період часу на зазначених телефонах; смс-повідомлення з вказаних та на вказані телефони. А також про повідомлення, у разі наявності, іншої інформації, яка сприятиме відновленню порушених прав. Також, була повідомлена мета, з якою запитується інформація - для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору.

Відповіддю від 26.04.2024 року за вих. № 9413897/03/03/02, ПрАТ «Київстар» повідомило, що з урахуванням того, що номери телефонів, про які запитується інформація, знеособлені, інформація не може бути надана.

З урахуванням обмеження доступу до запитуваної інформації у позовній заяві заявлялось клопотання про витребування у ПрАТ «Київстар» цифрових територіальнихідентифікаторів базових станцій мобільних телефонів №№ НОМЕР_3 , НОМЕР_1 у період часу з 15-00 год. до 15-35 год. 05 березня 2024 року; вхідні-вихідні дзвінки, роздруківку смс-повідомлень за вказаний період часу на зазначених телефонах, IP-адреси вказаних телефонів, з якої IP-адреси було здійснено вхід через мережу інтернет у систему інтернет-банкінгу «Приват24».

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Хитрова Любов Володимирівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року - без змін.

Зазначає що, як вірно встановлено судом першої інстанції, не заперечується позивачем та підтверджується аудіозаписом розмови ОСОБА_1 з менеджером Банку за номером клієнтської підтримки 3700, який долучено до матеріалів справи, 05.03.2024 року на фінансовий номер телефону ОСОБА_1 НОМЕР_4 , за яким вона обслуговується в АТ КБ «ПриватБанк», надійшов телефонний дзвінок від жінки, яка представилась співробітником компанії ПрАТ «Київстар» та повідомила ОСОБА_1 про необхідність оновлення SIM-картки мобільного оператора.

Окрім того, невідома жінка - оператор зазначила, що дії з оновлення SIM-картки мобільного оператора можливо здійснити в телефонному режимі, на що позивач погодилась.

Надалі, позивач за вказівками так званого оператора ПрАТ «Київстар» передала код, який надійшов їй в SMS - повідомленні на фінансовий номер.

Таким чином, вчинивши зазначені дії з передачі коду невідомій особі, позивач втратила контроль над своїм фінансовим номером телефону.

Більш того, у відповідіПрАТ «Київстар» підтверджується надходження повідомлень на фінансовий номер позивача від АТ КБ «ПриватБанк» для підтвердження операцій, які і були безпосередньо передані позивачем невідомій особі, про що в своєму позові зазначає і ОСОБА_1 «За обставинами події - мені зателефонував невідомий із номеру телефону НОМЕР_1 , після чого на мій телефон надійшов смс-пароль від АТ КБ «ПриватБанк».

З вказаного слідує, що позивач самостійно надала доступ невідомій особі до свого платіжного застосунку Приват24 і такі її дії передували подальшим платіжним операціям.

Загальна сума переказів за рахунок кредитних коштів (акумульованих на одній карті № НОМЕР_5 ) становила 158 649,50 грн та власних коштів - 4 944,75 грн. Хоча позивач розраховує суму знятих власних коштів у розмірі 5597,77 грн., що не відповідає наданим випискам по рахунках позивача.

Перекази були зроблені на картки інших банків, зокрема: НОМЕР_11 (JOINT STOCK COMPANY FIRST UKRAINIAN INTERNATIONAL BANK), НОМЕР_11 (JOINT STOCK COMPANY FIRST UKRAINIAN INTERNATIONAL BANK), НОМЕР_8 (JOINT STOCK COMPANY UNEX BANK) та НОМЕР_6 (CJSC AKTSENT BANK).

Окрім іншого, за результатами перевірки, проведеної банком з приводу оспорюваних платіжних операцій встановлено коректний вхід в платіжний застосунок Приват24 ОСОБА_1 з двох пристроїв, що підтверджується Журналом входів в Приват24.

Також встановлена і відсутність зміни фінансового номеру телефона ОСОБА_1 , що аналогічно підтверджується Журналом входів в Приват24. Доказів про втрату позивачкою телефонного номеру до суду не надано.

Крім того, дослідивши обставини здійснення оспорюваних платіжних операцій та, проаналізувавши докази, надані Банком на підтвердження вказаних обставин, можливо дійти до цілком логічного та об`єктивного висновку, що саме в результаті дій позивача доступ до його Приват24 був наданий невідомій особі. Тобто, факт обізнаності невідомою особою з обліковими даними позивача та підтвердження входу шляхом передачі кодів сторонній особі вказує на надання ОСОБА_3 можливим третім особам контролю над її рахунками.

Верховним Судом прийнята постанова суду від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), якою підтверджуються щодо провини в подібних ситуаціях саме Позивача/клієнта через його власну бездіяльність по захисту власних персональних даних та власного мобільного фінансового телефону, що дало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток АТ КБ «ПриватБанк» в системі „Приват24".

Також, до суду не надано доказів на підтвердження факту негайного звернення позивача до Банку, що може вважатися неналежним виконанням обов`язку з негайного звернення до відповідача, а відтак виключає покладення на Банк відповідальності за спірні транзакції відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги», згідно якої «платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або не акцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією».

Сторона відповідача вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» доведено, що позивач ОСОБА_1 своїми діями (бездіяльністю) сприяла незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції і подальше отриманню грошових коштів, у зв`язку з чим Банк не несе відповідальності за проведені операції.

Щодо стягнення моральної шкоди сторона відповідача зазначає, що відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом».

Вказує, що неправомірності дій чи бездіяльності банку, як сторони договору, на проведення платежів на час розгляду даного позову не встановлено, адже платежі проводилися з проведенням автентифікації клієнта, оскільки всі генеруючі ключі та паролі доступу до системи Приват-24 згідно з якими можливо розпорядження рахунком знаходилися виключно у Клієнта. Отже, здійснене банком списання грошових коштів не може вважатись безпідставним і виключає відповідальність відповідача згідно з умовами договору та вимогами законодавства.

Відсутній і факт негайного звернення Клієнта до Банку з приводу заперечення спірних транзакцій та встановлено невідповідність доказів позивача фактичним обставинам справи.

Таким чином, позивачем не доведено помилкового або неналежного переказу грошових коштів, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також відповідач не погоджується з вартістю послуг на правову допомогу заявлену позивачем, про що заявляє в даному відзиві, у зв`язку з тим, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі повідомлені факти і відповідні їм правовідносини, приймаючи до уваги викладені позиції Верховного Суду, що в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, сторона відповідача вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Рошиян Ігор Вікторович не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх вілсутності.

Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк « ПриватБанк» адвокат Хитрова Любов Володимирівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скаргни заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2024 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 ою Іриною Володимирівною було укладено договір кредиту № О-8 «Строковий кредит» на суму 104 500,00 грн, на підставі підписаної сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Укладення такого договору здійснюється на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms.

Відповідно до пункту 2.1.4.5.1 Умов, Клієнт зобов`язаний не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству.

Згідно з пунктом 1.1.10.10.1 Умов Клієнт несе повну відповідальність за всі платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу та/або за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням Платіжного інструменту.

Після укладення кредитного договору, відбулося зарахування коштів у сумі 104 500,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_7 , який належить ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і, підтверджується випискою по картковому рахунку.

Сторонами не заперечується та з виписок по картках позивача вбачається, що кошти на загальну суму 155 594,25 грн, різними платежами були переведені на інші рахунки: НОМЕР_11 (JOINT STOCK COMPANY FIRST UKRAINIAN INTERNATIONAL BANK), НОМЕР_11 (JOINT STOCK COMPANY FIRST UKRAINIAN INTERNATIONAL BANK), НОМЕР_8 (JOINT STOCK COMPANY UNEX BANK) та НОМЕР_6 (CJSC AKTSENT BANK).

Кошти були переведені на інші рахунки за допомогою Інтернет-банкінгу «Приват24». Для реєстрації в системі були введені особисті дані авторизації у сервісі «Приват24». Після чого транзакції було підтверджено за допомогою особистих даних клієнта. Для авторизації в Банку використано фінансовий номер мобільного телефону НОМЕР_3 , який належить позивачу.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2024 року за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення відкрито кримінальне провадження № 0000300 за частиною четвертою статті 190 КК України.

Підставами звернення зазначено, що 05 березня 2024 року був здійснений вхід в акаунт позивача системи Приват24 з нетипового пристрою та змінений пароль для входу. Зміну паролю в системі Приват24 було здійснено з введенням ПІН-коду платіжної картки № НОМЕР_9 (наразі це картка № НОМЕР_10 ).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що незаконне заволодіння грошовими коштами клієнта банку ОСОБА_1 сталося з вини самої позивачки.

Відповідно до позовної заяви, такий витік інформації відбувся під час її розмови з невідомим особами, за підсказками яких вона проходила авторизацію та введення пароля з sms-повідомлення. Номер телефону, як зазначила представник позивача, з якого телефонували позивачу невстановлені особи та які представились працівниками Банку, не належить до клієнтських номерів АТ КБ «ПриватБанк», докази протилежного у матеріалах справи не містяться. Контакти та реквізити АТ КБ «ПриватБанк» розміщені на його офіційному сайті та є загальнодоступною інформацією https://privatbank.ua/about/contacts. Позивачкою не надано доказів про блокування у ПрАТ «Київстар» її сім-картки, не ставилося нею й звернення до ПрАТ «Київстар» чи видавався дублікат телефонного номера, який є фінансовим номером позивача у АТ КБ «ПриватБанк» внаслідок якого мав місце переказ коштів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносинза кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі,що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України

«Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

З урахуванням наведеного,колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оспорюваний позивачем кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачкою не доведено, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, їй не належить. Доводи позивачки про те, що номером мобільного телефону, за допомогою якого заповнено анкету та отримано кредитні кошти, станом на 05 березня 2024 року позивачка не користувалася, не доводять факту того, що цей телефонний номер їй не належить, чи не належав станом на 05 березня 2024 року.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22) від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається судом встановлено, що за результатами оцінки доказів встановлено, що позивач отримала у АТ «ПриватБанк» кредитну карту з метою користування банківськими послугами, проте, в подальшому своїми необережними діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за її рахунком, що призвело до списання грошових коштів.

При цьому, із наданих позивачкою документів вбачається, щосписання коштів з її рахунку та подальше розпорядження ними було здійснено 05.03.3024 року у період із 15-00 год. до 15-35 години, а до правоохорнних органів з цього приводу ОСОБА_4 а ОСОБА_6 звернулася 06.03.2024 року, заяву внесено в ЄДРСУ о 18:56:26 год., до Банку позивачка звернулась з повідомлення про списання коштів з її рахунків 06. 03.2024 року о 16:14: 43.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, витік інформації відбувся під час розмови позивачки з невідомими особами, за підсказками яких вона проходила авторизацію та введення пароля з sms-повідомлення. Номер телефону, як зазначила представник позивача, з якого телефонували позивачці невстановлені особи та які представились працівниками Банку, не належить до клієнтських номерів АТ КБ «ПриватБанк», докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Контакти та реквізити АТ КБ «ПриватБанк» розміщені на його офіційному сайті та є загальнодоступною інформацією https://privatbank.ua/about/contacts. Позивачкою не надано доказів про блокування у ПрАТ «Київстар» її сім-картки, не ставилося нею й питання до ПрАТ «Київстар» чи видавався дублікат телефонного номера, який є фінансовим номером позивачки у АТ КБ «ПриватБанк» внаслідок якого мав місце переказ коштів.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надав оцінку наданим сторонами доказам і зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору та стягнення матеріальної шкоди, обумовленоїперерахуванням власних коштів у розмірі 12 394,41 грн.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Звертаючись до суду позивачка зазначала, що у зв`язку з протиправними діями відповідача вона перебувала у стані нервового стресу.

При цьому слід враховувати, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Наведені позивачем обставини про заподіяння моральної шкоди діями відповідача, за відсутності факту доведеності протиправності дій відповідача є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надав оцінку наданим сторонами доказам і зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підписано без її волі іншими особами, які незаконним шляхом заволоділи її персональними даними, колегія суддів вважає безпідставними, так як вони зводяться до припущень, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Як зазначалося вище, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів про порушення її прав відповідачем АТ «ПриватБанк».

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що перелік банківських послуг визначений статтею 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Так, до банківських послуг належить: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

«Банківські операції» за своєю суттю є конкретними діями (операціями, транзакціями), що здійснюють банки надаючи банківські послуги, перелік яких визначений статтею 47 Закону про банки.

Водночас, система дистанційного обслуговування - це система типу «клієнт - банк», «клієнт - Інтернет - банк», «телефонний банкінг», «платіжний застосунок» та інша система дистанційного обслуговування, яка на підставі дистанційних розпоряджень клієнта може виконувати функції надання інформаційних послуг згідно з переліком, що зазначений в договорі між банком та клієнтом, здійснення операцій за рахунком клієнта (глава 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, із змінами (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В системі дистанційного обслуговування або сервісі переказу коштів застосовується певна послідовність дій, визначена правилами/порядком банку, для Ініціювання переказу коштів з банківського рахунку з використанням певних платіжних інструментів.

Отже, системи дистанційного обслуговування та сервіси банків не є платіжними інструментами в розумінні законодавства.

Розрахунковий документ на переказ коштів містить електронний підпис. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

На момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження шахрайських дій осіб банку.

Водночас, позивачка не позбавлена права заявити вимоги про відшкодування завданої їй шкоди до осіб, вина яких у вчиненніщодо неї шахрайських дій буде встановлена.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з висновками суду першої інстанції по суті спору, що не може бути правовою підставою для скасування судового рішенння.

Не спростовує вказаного факту й наявність відкритого кримінального провадження за заявою позивачки за частиною першою статті 190 КК України (шахрайство), оскільки відкрите кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою грошовими коштами позивачки не доводить того, що невстановлена особа/особи заволоділи персональними даними позиваки з метою укладення оспорюваного кредитного договору й уклали його від імені ОСОБА_1 без її волі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Рошияном Ігорем Вікторовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рошияна Ігоря Вікторовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рошияна Ігоря Вікторовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рошияна Ігоря Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: