Справа № 587/450/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Сумський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді - Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання - Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кубишкіна Д.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про скасування наказів про припинення дистанційної роботи та про запровадження неповного робочого часу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач в особі представника ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просить скасувати наказ №83-к від 19.04.2024 року про припинення дистанційної роботи та наказ №84-к від 19.04.2023 про запровадження неповного робочого часу, виданий ТОВ «Індичка» по відношенню до ОСОБА_2 . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 14.04.2022 по 13.09.2023 він перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду програміста економічного відділу ТОВ «Індичка». У ході розгляду Сумським районним судом Сумської області справи за його позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул йому стало відомо про існування наказів №83-к від 19.04.2024 року про припинення дистанційної роботи та наказ №84-к від 19.04.2023 про запровадження неповного робочого часу. При прийнятті позивача на роботу на посаду програміста економічного відділу робочого місця на підприємстві не створювали, тому 15.04.2022 наказом №93-к позивачеві запроваджено дистанційну роботу. Згідно до цього наказу ОСОБА_2 введено дистанційну роботу з 15.04.2022 до закінчення дії воєнного стану. З часу прийняття позивача на посаду та запровадження для нього дистанційної роботи він працював віддалено. Рішення керівництва підприємства щодо зміни умов праці вважав неправомірними. З тексту наказу вбачається, що позивач мав би приступити до виконання посадових обов`язків наступного дня, 20.04.2023. Однак з наказом ОСОБА_2 не був ознайомлений, у зв`язку з чим його підпис відсутній. На момент затвердження наказу про припинення дистанційної роботи для позивача воєнний стан в Україні не зупинено. Відтак спірні накази ухвалено всупереч умовам попереднього наказу про запровадження дистанційної роботи. Запровадження дистанційної роботи, припинення дистанційної роботи, запровадження неповного робочого часу щодо ОСОБА_3 є зміною істотних умов праці. А тому відповідач не дотримався вимог норм закону та не повідомив позивача про зміну істотних умов праці. Позивач протягом року працював у самостійно визначено для себе безпечному місці, а припинення дистанційної роботи передбачало виконання посадових обов`язків за адресою місцезнаходження відповідача, тобто в селі Кровне. Зважаючи на віддаленість с.Кровне від м.Суми, тривалий час поїздки до місця роботи, загрози балістичних обстрілів сільської місцевості, то слід вважати погіршення умов праці. Так як про наявність наказів позивач дізнався, отримавши їх додатками до відзиву на позовну заяву 31.10.2023 просив поновити строк на звернення до суду, так як строк пропущено з поважних причин, враховуючи перебування позивача у прикордонній до країни -агресора рф Сумської області, загрозою постійних обстрілів та ракетних ударів, частими повітряними тривогами.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до копії наказу №92-к від 14.04.2022 року ОСОБА_2 прийнятий до ТОВ «Індичка» програмістом економічного відділу з 15 квітня 2022 року за основним місцем роботи (а.с. 5).

З копії наказу ТОВ «Індичка» №93-к від 15.04.2022 року вбачається, що у зв`язку із повномаштабним вторгненням росії в Україну, введенням військового стану у відповідності до указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану», програміста ОСОБА_2 переведено на дистанційну роботу з 15.04.2022 до закінчення воєнного стану.( а.с.6)

Відповідно до копії наказу ТОВ «Індичка» №83-к від 19.04.2023 ОСОБА_2 припинено дистанційну роботу з 20 квітня 2023 року і приступити до виконання посадових обов`язків за місцезнаходженням ТОВ «Індичка» за адресою : АДРЕСА_1. ( а.с.7)

З копії наказу ТОВ «Індичка» №84-к від 19.04.2023 року вбачається, що керуючись ч.2 ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ, у зв`язку з стабільною роботою програмного забезпечення та комп`ютерних програм на підприємстві, відсутності потреби постійного контролю їх роботи, що значно скорочує витрати робочого часу, програмісту економічного відділу ОСОБА_2 запроваджено неповний робочий час з 20 квітня 2023, а саме одна година на тиждень з 09:00 до 10:00 години по понеділкам, до дня припинення або скасування воєнного стану, з оплатою пропорційно відпрацьованого часу.( а.с.8)

Відповідно до акту про відмову від підписання наказів № 84-к, №83-к від 19.04.2023 складеним 19.04.2023 комісією у складі економіста ОСОБА_7, начальника відділу логістики ОСОБА_4 , юрисконсульта ОСОБА_5 , директора з безпеки та охорони ОСОБА_6 , ОСОБА_2 був ознайомлений в їх присутності з даними наказами, але відмовився від їх підписання( а.с.68)

З листа вих №201 від 28.08.2023 вбачається, що ТОВ «Індичка» на адресу ОСОБА_2 було направлено лист, за підписом генерального директора ОСОБА_13, в якому просило надати письмові пояснення щодо причин відсутності за місцем роботи та припинити порушення трудової дисципліни, з`явитися за основним місцем роботи у робочий час, було направлено копії наказів №83-к та №84-к від 19.04.2023.(а.с.33) Даний лист був направлений на адресу позивача з описом вкладення через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за № 776 та відповідно до даних трекінгУкрпошти вручено ОСОБА_2 особисто 30.08.2023 (а.с.24 зв.б., 25 зв.б., 21 зв.б.)

З листа вих №205 від 06.09.2023 вбачається, що ТОВ «Індичка» на адресу ОСОБА_2 було направлено лист, в якому просило прибути до АДРЕСА_1 , до 08.09.2023 або 11.09.2023 надати пояснення щодо причин відсутності за місцем роботи, надати документи, що підтверджують поважність такої відсутності.(а.с.28 зв.б.) Даний лист був направлений на адресу позивача з описом вкладення через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» за № 180 (а.с.26, 24)

Відповідно до копії наказу ТОВ «Індичка» №179-к від 13.09.2023 року у зв`язку з триваючою відсутністю на робочому місці без поважних причин(прогул) програміста економічного відділу ОСОБА_2 звільнено 13 вересня 2023 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він працює директором з питань безпеки та охорони в ТОВ «Індичка», також керує відділом кадрів, юридичним відділом. Позивач працював в товаристві програмістом. Він працював дистанційно, це була його особиста вимога. Весною 2023 на підприємстві був півроку як новий керівник, він запроваджував нові облікові системи. Позивач залишався працювати за старою програмою обліку. Керівник видав накази щодо переведення позивача з дистанційної роботи на постійне місце роботи в с.Кровне на неповний робочий час. ОСОБА_2 не був згоден з цими наказами. Позивачу були доведені вимоги цих наказів, він особисто зачитував накази позивачу при свідках, про що було складено відповідний акт, оскільки позивач відмовився з ними офіційно ознайомлюватися. Акт складав юрисконсульт ОСОБА_5 , в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в той самий день, що були видані накази. Йому дали прочитати дані накази, він прочитав, пояснень не надав. Ознайомлення позивача відбувалось в АДРЕСА_2, в приміщенні яке орендується для працівників ТОВ «Індичка» та де перебував позивач, який працював на комп`ютері. Акт складали, тому що позивачу були оголошені накази, юрисконсульт сказав, що так потрібно було зробити. Акт був оголошено позивачу в голос. Після наказів він в офіс в м.Суми не з`являвся жодного разу та не приїздив на підприємство в с.Кровне. Робоче місце йому було визначено в с.Кровному. На нарадах також не був присутнім.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що працює економістом в ТОВ «Індичка». До того моменту як позивачу були змінені умови праці він працював віддалено і ходив до офісу, який був розташований в АДРЕСА_2 , де працювала частина офісних працівників в тому числі і вона. Це був робочий час, з с.Кровного до них приїхали ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та її запросили разом з ОСОБА_12 бути свідками при зачитуванні наказів позивачу. ОСОБА_2 було вручено накази, він їх дивився, робив вигляд, що не розуміє, тому ОСОБА_11 зачитав їх, позивач відмовився їх підписати. Юрисконсульт склав про це акт. Позивачу давали можливість прочитати акт. Весною минуло року підприємство почало переходити на нову систему бухгалтерського обліку, так як стара не задовольняла вже потреби. В цей період підтримувалось дві бази, стару і нову. Позивач підтримував попередню базу, від якої в подальшому планувалось відійти. Таке рішення було прийнято директором. По понеділкам відбувались наради в с.Кровному, в тому числі питання переходу на нову систему. Вона приєднувалась до цих нарад, але позивача вона там не бачила. Позивач номінально відносився до того ж самого відділу, де і вона працювала. Вона вела табель робочого часу позивача. Позивач працював віддалено. Вона не бачила на роботі позивача після зачитування йому наказів.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений устатті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 та ч.11 ст. 60-2 КЗпП України дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Разом з тим, з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі- Закон), відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 цього Закону період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Слід зауважити, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 205/1312/17.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» навів приклади можливих змін. Так, під змінами в організації виробництва і праці варто розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов. Змінами в організації виробництва і праці слід вважати також удосконалення систем заробітної праці, нормування праці, ліквідацію шкідливих робіт, раціоналізацію робочих місць після їх атестації тощо. У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника, про що наголошував Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 761/8658/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 176/3792/14-ц.

Щодо необхідності зміни істотних умов праці, відповідач у своєму відзиві обгрунтовував їх тим, що основні види діяльності відповідача - 1.47, 10.12 та 10.13 за КВЕД передбачають значну кількість виробничих процесів, їх документування та своєчасне, правильне відображення в обліку, у т.ч. податковому, є надзвичайно важливим фактором у підприємницькій діяльності товариства та відповідачем прийнято рішення оновити застарілу систему обліку та здійснити перехід на нову, оптимізовану систему, яка дозволила б знизити адміністративні витрати, витрати робочого часу працівників, автоматизувати виробничі процеси, зменшити час, необхідний для оформлення та подання звітності, моніторинг справ та заборгованості з контрагентами, а також покласти деякі обов`язки, пов`язані з нею, на третіх осіб(аутсорсинг).

Мотивування необхідності зміни істотних умов праці відповідачем також зазначалось в тексті наказу №84-к від 19.04.2023 року «керуючись ч.2 ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ, у зв`язку з стабільною роботою програмного забезпечення та комп`ютерних програм на підприємстві, відсутності потреби постійного контролю їх роботи, що значно скорочує витрати робочого часу».

Отже, дії роботодавця були обґрунтованими.

Щодо посилання представника позивача з приводу того, що ще не закінчився військовий стан на момент затвердження наказів про зміну умов праці, саме який був умовою для запровадження дистанційної роботи позивачу, про який було зазначено в наказі №93, то суд вважає, за необхідне зазначити слідуюче. Впровадження дистанційної роботи в зв`язку з веденням військового стану, а потім подальше припинення дистанційної роботи працівнику під час дії військового стану - це виключна компетенція роботодавця(власника або уповноваженого ним органу).

Згідно зі ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд вважає, що при припиненні дистанційної роботи та запровадження неповного робочого часу для позивача, роботодавець діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений діючим законодавством, а тому відсутні підстави для визнання оскаржуваних наказів незаконними та їх скасування, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 51-1, 32, 60-2 КЗпП України, ст.ст. 12,13,81,82,141,223,259 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про скасування наказів про припинення дистанційної роботи та про запровадження неповного робочого час за безпідставністю позовних вимог.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 02.01.2025 року.

Суддя Л.М. Гончаренко