КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6173/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Київ

Справа № 755/10901/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка подана представником Яценюк Людмилою Петрівною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення,

встановив:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 28.06.1974 року її діду та його родині, яка складалась з дружини та сина (її батька), рішенням виконкому Дніпровської районної ради № 293 видано ордер № 198196 на право заняття площі в будинку готельного типу, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, площею 12,43 кв. м.

Відповідно до ордеру склад сім`ї, якому надавалась квартира: ОСОБА_2 (її дід), ОСОБА_3 (її баба), ОСОБА_4 (її батько). На підставі ордеру ОСОБА_2 було укладено договір найму жилого приміщення, після чого вказані особи вселилися у спірну квартиру та стали постійно в ній проживати.

05.09.1972 року її дід і баба створили родину, уклавши шлюб. В цьому шлюбі у них народився її батько ОСОБА_4 . Всі вони проживали однією сім`єю і були зареєстровані у спірній квартирі до своєї смерті, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 07.06.2022 року № 80859398 щодо ОСОБА_2 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 07.06.2022 року № 80859195 щодо ОСОБА_4 .

Вона є онукою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4 .

У січні 2017 року вона вселилася у спірну квартиру з дозволу свого діда ОСОБА_2 , який був основним квартиронаймачем вказаної квартири, його дружини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як член їх сім`ї та проживає в ній по теперішній час, що підтверджується актом від 01.09.2022 року.

Весь цей час вона проживала зі своїми родичами однією сім`єю, несла разом з дідусем, бабусею та батьком обов`язки по утриманню квартири, приймала участь в оплаті комунальних платежів, що підтверджується квитанціями, вела з ними спільне господарство та побут, мала спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, спільно купували майно для спільного користування, брала участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, були усні домовленості про порядок користування житлом, піклувалася про своїх стареньких дідуся і бабусю та хворого батька. Після смерті батька та дідуся, її бабуся ОСОБА_3 попросила її допомогти у переоформленні договору найму квартири, в якій вони разом проживають, та провести приватизацію вказаної квартири. Для цього ОСОБА_3 оформила на неї довіреність, на підставі якої вона написала заяву про переоформлення особового рахунку на квартиру з її покійного чоловіка на її ім`я. Отримала довідку про стан заборгованості, однак переоформити особовий рахунок, переукласти договір найму квартири та провести її приватизацію ОСОБА_3 не встигла, оскільки померла.

Після смерті всіх членів своєї родини вона зі своєю малолітньою дитиною продовжує постійно проживати у вказаній квартирі як член сім`ї померлого наймача, продовжує утримувати квартиру у належному технічному та санітарному стані, сплачувати комунальні послуги, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце свого проживання за даною адресою не може, оскільки договір найму житла з нею не переукладався. Іншого житла вона не має, реєстрація місця проживання у неї відсутня, будь-яке нерухоме майно у власності не перебуває, що підтверджується інформацією з реєстру речових прав. Сімейні відносини з чоловіком не складаються, відбуваються постійні сварки, що унеможливлює їх спільне проживання. Це стало підставою і для погіршення відносин з матір`ю, яка зняла її з реєстрації у власному помешканні через тривале її непроживання у житлі. Вона перебуває у декретній відпустці, не має власного доходу та існує лише за рахунок соціальних виплат та невеликих аліментів від батька дитини, які витрачаються на побутові потреби, сплату комунальних платежів за спірною квартирою, власне харчування та харчування і утримання дитини. Вона не має фінансової змоги орендувати інше житло і спірна квартира, в якій позивач проживає вже тривалий час, є єдиним її житлом.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з нею договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнаноза ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , договір найму житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П. звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Наголошує, що пояснення позивача та допитаних судом свідків щодо спільного проживання однією сім`єю є неправдивими, оскільки квартира складається з однієї кімнати житловою площею 12,43 кв. м. Згідно з інформацією начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.06.2010 року по 06.09.2022 року. Тобто, позивач мала право на користування на законних підставах іншою житловою площею та знялась з реєстрації тільки перед зверненням до Дніпровського районного суду м. Києва. Триваючі зв`язки позивача з конкретним місцем проживання, в якому проживали її близькі люди, не свідчать про набуття права користування спірною квартирою. Звертає увагу, що ОСОБА_1 є членом своєї родини, яка складається з її чоловіка та доньки. Долучені до позовної заяви відомості про поховання діда, баби, батька не можуть бути належним доказом про проживання з ними однією сім`єю з 2017 року по день їх смерті.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт, що ОСОБА_1 або її покійний дід та баба звертались до ЖЕКу про нарахування на неї та її доньку житлово- комунальних послуг, або зміни договору найму після померлого ОСОБА_2 . Долучені копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг не можуть бути підтвердженням того, що позивач з 2017 року здійснювала оплату послуг самостійно. Свідок ОСОБА_5 , чоловік позивача, є заінтересованою особою у справі, а тому його покази не можуть бути прийняті судом до уваги.

Вказує, що Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація є неналежним відповідачем, оскільки квартира перебуває в комунальній власності, тому належним відповідачем є Київська міська рада.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що Дніпровська РДА неправдиво зазначає, що спірна квартира перебувала у власності територіальної громади Києва - Київської міської ради, що спростовується свідоцтвом на право власності від 21 грудня 2023 року, в якому розпорядником житла зазначено відповідача.

Скаржником визнається в апеляційній скарзі, що на час подання та розгляду справи ОСОБА_1 та її донька не мали іншого фактичного місця проживання ніж спірна квартира та не мали іншого зареєстрованого місця проживання. Дніпровська РДА не заперечувала, що позивач має достатній зв`язок з місцем проживання та постійно проживала в спірній квартирі з членами сім`ї та вела з ними спільне господарство.

Судом першої інстанції в рішенні аналізувались факти, що позивач та її бабуся звертались до відповідача для переоформлення договору найму, однак належних дій уповноважені особи не здійснили.

В судовому засіданні представник Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації- Яценюк Л.П. підтримала доводи апеляційної скарги, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін по справі, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено, що вона вселилась в спірну квартиру як член сім`ї наймача, набула рівного з наймачем права користування спірною квартирою, а тому її порушені права підлягають захисту, адже позивач довела своє право на проживання у спірній квартирі, в яку вселилася за згоди квартиронаймача та членів його сім`ї та в якій постійно проживає із 2017 року. При цьому, право позивача на користування спірним житлом не визнається відповідачем Дніпровською РДА, а право на укладення із нею договору найму житла не визнається відповідачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», адже підприємство не дає відповіді на звернення позивача.

На переконання суду, позивач довів факт постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті і в подальшому по теперішній час, ведення із ним та членами його сім`ї спільного господарства і відсутність іншого житла.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідають встановленим у справі обставинам та підтверджуються зібраними по справі доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.09.1972 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (т. 1, з.б. а. с. 45).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 45).

28.06.1974 року ОСОБА_2 виданий ордер на право зайняття житлової площі в будинку готельного типу № 198196 за адресою: АДРЕСА_3 , у складі сім`ї: він, його дружина ( ОСОБА_3 ) та їх син ( ОСОБА_4 ) (т. 1, а. с. 46).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_8 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 43).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача ОСОБА_4 у віці 45 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1, а.с. 25).

До позовної заяви долучено копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги по похованню ОСОБА_4 , копію свідоцтва про поховання ОСОБА_4 , копію довідки про причину його смерті та копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 від 29.01.2019 року, укладеного позивачем (т. 1, з. б. а. с. 23 - 25).

08.01.2021 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_10 » (т. 1, а. с. 43).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_11 , батьками якої є: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1, з.б. а. с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер дід позивача, наймач квартири, ОСОБА_2 у віці 73 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1, а.с. 23).

До позовної заяви долучено копію довідки про причину смерті ОСОБА_2 , копію довідки про одержання його праху від 19.04.2022 року, копію довідки про поховання ОСОБА_2 від 30.04.2022 року виданої на ім`я позивача, копію договору на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 від 08.04.2022 року, укладеного позивачем (т. 1, з. б. а. с. 20 - з. б. а. с. 22).

03.05.2022 року баба позивача ОСОБА_12 видала на ім`я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність строком на три роки, уповноваживши останню представляти її у питаннях приватизації та оформлення правоустановлюючих документів і державної реєстрації права власності на спірну квартиру чи її частку (т. 1 а. с. 20).

15.06.2022 року ОСОБА_12 звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявою у якій просила перевести особовий рахунок по спірній квартирі на неї у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 (т. 1, з. б. а. с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_7 баба позивача - ОСОБА_12 померла у віці 70 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1, з. б. а. с. 18).

У матеріалах справи наявна копія довідки про причину смерті ОСОБА_12 та копія довідки на одержання її праху від 06.09.2022 року (т. 1, з. б. а. с. 17, 18).

До своєї смерті ОСОБА_12 була зареєстрована у кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та витягом з реєстру територіальної громади м. Києва (т. 1 а. с. 44).

Згідно з листом Управління ЖКГ Дніпровської РДА від 09.01.2023 року на підставі розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА від 16.03.2010 року №74-566С було оформлене свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що 6/100 частини приміщення квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Станом на 09.01.2023 року управління не володіє інформацією хто є власником чи співвласником житла за вказаною адресою (т. 1, а.с. 89).

Згідно з даними додатку «Реєстр нерухомості» ОСОБА_1 не має у власності будь-якого нерухомого майна (т. 1 а. с. 17).

Відповідно до змісту листа начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.06.2010 року по 06.09.2022 року. ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 19.01.2010 року по 15.06.2010 року. ОСОБА_13 в м. Києві зареєстрована не була. Станом на 04.01.2023 року в Реєстрі територіальної громади м. Києва вказані особи не значаться (т. 1, а.с. 90).

У матеріалах справи наявні копії виставлених рахунків та копії квитанцій про здійснені оплати за житлово-комунальні послуги по спірній квартирі у період з січня 2017 року по травень 2023 року (т. 1 а. с. 26-41, 163-203).

Згідно з довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 08.06.2022 року станом на 01.06.2022 року по спірній квартирі рахується незначна заборгованість в загальному розмірі 320,73 грн (т. 1 а. с. 19).

Згідно з актом від 01.09.2022 року, посвідченим начальником ЖЕД-408, троє мешканців квартир, сусідніх зі спірною квартирою, засвідчили, що ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , як член сім`ї однією родиною з дідусем ОСОБА_2 , бабусею ОСОБА_12 та батьком ОСОБА_4 з 2017 року по теперішній час без реєстрації (т. 1 а. с. 42).

Згідно з актом від 28.02.2023 року №105, посвідченим начальником ЖЕД-402, двоє мешканців сусідніх квартир за адресою: АДРЕСА_4 , засвідчили, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 2017 року (т. 1 а. с. 205).

Згідно з листом СЗШ І-ІІІ ступенів № 158 м. Києва від 24.02.2023 року ОСОБА_1 навчалась у даному закладі освіти з першого класу (2002 року) по шостий клас (2008 року) та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчать записи в архівній алфавітній книзі запису учнів, розпочатої у 2000 році (т. 1 з. б. а. с. 203, а. с. 204).

Згідно з відповіддю КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 02.02.2023 року КП функціонує з 2015 року і у період з 2015 року по 2023 рік звернень щодо зміни чи укладення договору найму за адресою: АДРЕСА_3 , до підприємства не надходило, відповідно надати належним чином засвідчену копію договору найму за вказаною адресою у підприємства немає можливості (т. 1 а. с. 106).

За змістом відповіді Дніпровської РДА від 27.03.2023 року до архівного відділу адміністрації договори найму житла ( АДРЕСА_3 ) на зберігання не надходили, тому запитувана інформація відсутня. Стосовно рішення виконкому Дніпровської райради від 10.06.1974 року № 293 документи виконкому за 1974 рік знаходяться на постійному зберіганні у Державному архіві м. Києва (т. 1 з. б. а. с. 134).

За змістом відповіді Деснянської РДА від 12.04.2023 року запитуваний договір найму жилого приміщення, укладеного ОСОБА_2 , стосовно квартири АДРЕСА_1 до архівного відділу Деснянської РДА не надходив (т. 1, а. с. 206).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради депутатів трудящих від 10.06.1974 року № 293 «Про надання житлової площі робітникам та службовцям Київського комбінату хімічного волокна», вирішено надати житлову площу ОСОБА_2 , склад сім`ї якого: він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , окрему квартиру готельного типу, площею 12,43 кв. м, по АДРЕСА_3 на 3 поверсі. Квартира надається в зв`язку з відселенням з гуртожитку.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 зверталася до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», АТ «Київгаз», КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», ПрАТ «Київводоканал», ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з питанням переоформлення договору найму житлового приміщення та договорів з надання житлово-комунальних послуг (т. 1 а. с. 160-162).

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції були допитані свідки, які надали суду наступні показання.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що він є сусідом і знав родину позивача з 2016 року, коли переїхав у їх будинок. Позивач переїхала проживати до своїх родичів у спірну квартиру в 2017 році і з того часу проживала із ними однією сім`єю. Позивач зі своїми родичами вела спільне господарство, піклувалась про них та всіх їх поховала. Позивач у спірній квартирі почала жити постійно з 2017 року і проживає у квартирі по теперішній час разом зі своєю дитиною. Після смерті родичів позивача свідок не бачив, щоб у квартирі ще хтось проживав окрім позивача та її дитини. Чоловік позивача в квартирі не живе і лише іноді до них приходить. У сім`ї позивача були добрі стосунки, це була справжня родина, позивач купляла для родини продукти та забезпечувала родичів ліками. Свідку також відомо що бабуся позивача оформлювала на неї довіреність. Позивач турбувалась про своїх родичів, всіх їх поховала і вона була їх єдиною родичкою. До 2017 року позивач жила з матір`ю в гуртожитку, але із нею були якісь проблеми, тому вона повернулась до своїх родичів у спірну квартиру. Свідок особисто бачив, що в квартирі було облаштовано три спальних місця, серед яких були двоспальні місця.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що є сусідкою родини позивача з 2007 року. Позивач навчалась у школі № 158 (в якій свідок працює вчителем) до 2010 року і жила у бабусі та дідуся, оскільки батьки пили і з ними неможливо було жити, а у 2010 році позивача прописали разом з батьками. Свідок була класним керівником класу позивача. У подальшому позивач і вчилась, і працювала одночасно та всім, чим могла, допомагала своїм родичам. У 2017 році батько позивача захворів і також став жити у спірній квартирі зі своїми батьками та донькою. Всі жили разом, вели спільне господарство, в родині були гарні стосунки. Коли батько позивача помер, вона доглядала своїх діда та бабу, дуже допомагала членам своєї родини. Усіх своїх родичів позивач поховала самостійно. Бабуся позивача нянчила її дитину і дуже любила свою правнучку. Свідок стверджує, що позивач від народження і до 2010 року проживала у спірній квартирі, а потім стала постійно проживати у спірній квартирі з 2017 року і до теперішнього часу. Такі твердження свідка базуються на тому, що вона є сусідкою і кожного дня бачить позивача. Крім того, позивачу просто немає де більше жити. Мати позивача не працює та зловживає спиртними напоями, тож із нею жити неможливо. Ніколи родичі позивача не заперечували аби вона вселилась в квартиру, вони дуже любили її. Батько позивача хворів і помер у 2019 році, а дід переніс інфаркт. Позивач сама поховала всіх своїх родичів і до теперішнього часу проживає в квартирі зі своєю дитиною. Баба та дід не працювали, отримували пенсію, а позивач працювала в «Сільпо». Свідку відомо, що позивач вийшла заміж і є дитина, однак із чоловіком вона не живе. Родині позивача завжди казали, що треба приватизувати квартиру, однак вони не поспішали, адже не збирались рано помирати, а після смерті бабусі вже не встигли нічого зробити.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснила , що є подругою позивача з дитинства та її сусідкою. Позивач з народження до 2010 року жила у спірній квартирі, потім переїхала до матері і повернулась знов у 2017 році. З 2017 року позивач проживає у спірній квартирі по теперішній час разом зі своєю дитиною. За життя бабуся оформила на ім`я позивача довіреність для переоформлення квартири, однак переоформити не встигли у зв`язку зі смертю бабусі. Зараз позивач живе у квартирі з дитиною і їй більше немає де жити. Із мамою у позивача були проблеми, тому вона повернулась жити зі своїми батьком, дідом та бабусею. У квартирі був облаштований двоспальний диван та два одномісних ліжка. Після заміжжя сім`ї з чоловіком у позивача не було, разом вони не жили, і чоловік позивача у спірній квартирі не живе. Баба та дід позивача не були проти її заселення до квартири, оскільки вона їх єдина онука і вони її дуже любили. У родині все було спільне і позивач постійно допомагала своїм родичам, купувала продукти та все для побуту, сплачувала комунальні послуги.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду показав, що він є офіційним чоловіком позивача і в них є спільна дитина. Свідок познайомився із позивачем в 2017 році, а в 2021 році зареєстрували шлюб, оскільки позивач завагітніла і оскільки свідок знав, що дитина його, вирішив, що слід одружитися. При цьому, сім`ї подружжя створити не змогло, разом ніколи не жили. Скільки свідок знає позивача, вона постійно проживала зі своїми дідом, бабою та батьком, і до теперішнього часу живе у спірній квартирі з дитиною, і це їх єдине житло. Позивач з 2017 року постійно живе в квартирі, у родині були добрі, сімейні відносини, жодних конфліктів не було, вони вели спільний побут, позивач допомагала своїм родичам, а в подальшому всіх їх поховала. Із позивачем свідок проживає окремо, але свідку достеменно відомо, які стосунки були у позивача з родичами, адже він знав цю родину. До декретної відпустки позивач працювала у «Сільпо». Як до шлюбу, так і після реєстрації шлюбу свідок та позивач постійно разом не жили. Свідок проживає у своєму селі в Київській області, а позивач живе в Києві, адже вона працювала у Києві. Крім того, свідок постійно знаходиться у відрядженнях, тому разом подружжя не живе.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 пояснила, що вона знає позивача з дитинства, оскільки є сусідкою по спірній квартирі. Вона знала усю родину багато років, вони жили в 1-кімнатній квартирі. Спочатку жили дід, баба та їх син. Потім син привів жінку та у них народилась позивач. Так вони всі жили десь до 10-12 років позивача, а потім мати пішла з квартири і забрала із собою позивача, але остання повернулась до своїх родичів у 2017 році і з того часу постійно проживає в квартирі, тепер із дитиною. Коли батько захворів, позивач всім йому допомагала, а після його смерті поховала батька та залишилась проживати з бабою і дідом. Позивач поховала всіх трьох своїх родичів. Позивач повернулась на проживання до спірної квартири у 2017 році, оскільки не склались стосунки з матір`ю. З 2017 року позивач постійно проживає в квартирі. Вона знає позивача із самого її дитинства, бачила позивача ще у візочку, оскільки сама свідок проживає по сусідству з 1989 року. Позивач навчалась у школі № 158 поблизу від місця розташування спірної квартири і в садочок вона також ходила біля будинку. Родичі позивача навіть просили її повернутись і жити з ними, оскільки вона їх єдина онука і вони її дуже любили, а вона їм у всьому допомагала. Це була дійсна сім`я, позивач працювала з 14 років, сплачувала комунальні послуги, а у родичів були лише пенсії. Позивач проживає у квартирі з дитиною, а батько дитини схоже є «батьком вихідного дня». Батько позивача дуже хворів і часто був у лікарні, довго лікувався, а останні десь 1,5 року провів повністю в лікарні, тобто з народження дитини в квартирі фактично жили позивач, її дитина, баба та дід.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі ст. ст. 64 та 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Приписами ст. 106 ЖК України встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17, від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 , від 18 вересня 2024 року у справі № 753/5769/22 .

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року , «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року ).

У даній справі встановлено, що позивач вселилася до спірної квартири, в якій проживали її дід, баба та батько, як член сім`ї, безперервно проживає в цій квартирі з 2017 року і продовжує на теперішній час виконувати обов`язки наймача цього житла.

На момент звернення до суду, позивач більше 5 років проживає у спірній квартирі, яка є її постійним місцем проживання, весь цей час до моменту смерті наймача, а також інших членів сім`ї вона вела з ними спільне господарство, сплачувала за надані житлово-комунальні послуги, що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій.

Наведені обставини підтверджуються також показаннями свідків, які були допитані у суді першої інстанції.

Факт тривалого проживання позивача у спірній квартирі свідчить про те, що остання має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а тому спірна квартира є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Іншого житла позивач не має, що підтверджується інформацією з додатку «Реєстр нерухомості» від 23.09.2022 року.

У матеріалах справи відсутня письмова згода наймача та членів його сім`ї на вселення позивача до спірної квартири, проте місцевим судом обґрунтовано зазначено, що за всіма обставинами справи наймач та члени його сім`ї висловлювали свою згоду на вселення, визнавали позивача членом їх родини та не заперечували проти її постійного проживання в квартирі, що підтверджується показами свідків, а також тими обставинами, що відсутні будь-які дані, які б свідчили, що наймач або члени його сім`ї мали відповідні заперечення, звертались з позовами до суду, із заявами до правоохоронних органів чи ЖЕКу.

Із урахуванням встановлених судом фактичних обставин цієї справи, яким надано належну оцінку, врахувавши вказані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач вселилася до спірного житлового приміщення як член сім`ї наймача на законних підставах, спірне житлове приміщення було постійним місцем її проживання, вона довела факт постійного та тривалого проживання із померлим наймачем, а також іншими членами сім`ї наймача, у спірній квартирі до дня його смерті як член його сім`ї, її малолітня дитина проживає у спірній квартирі від дня народження та ця квартира є їх єдиним постійним місцем проживання, а отже позивач має право на користування спірною квартирою.

Права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання за нею права користування квартирою та зобов`язання відповідача укласти договір найму житлового приміщення, оскільки саме позивач фактично виконує обов`язки наймача спірної квартири після смерті свого діда, виявила інтерес до укладення з нею договору найму, а відповідач не визнає право позивача на укладення з нею договору найму житлового приміщення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неможливість визнання за позивачем права користування спірною квартирою, оскільки позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.06.2010 року по 06.09.2022 року, тобто мала право користування на законних підставах іншою житловою площею.

За особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні ( висновок у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19, від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц .

Разом з цим, у справі встановлено, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 2017 року, що підтверджується актом від 28.02.2023 року №105, посвідченим начальником ЖЕД-402.

Водночас, ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3 , як член сім`ї однією родиною з дідусем ОСОБА_2 , бабусею ОСОБА_12 та батьком ОСОБА_4 з 2017 року без реєстрації, що підтверджується актом від 01.09.2022 року, посвідченим начальником ЖЕД-408, а також показами свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Таким чином, встановлено, що позивач з 2017 року не користується житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що реєстрація місця проживання позивача за іншою адресою на момент звернення до суду із позовом не є достатнім підтвердженням забезпечення позивача житлом у розумінні положень ЖК України, а доказів того, що позивач має інше житло, ніж спірна квартира, матеріали справи не містять.

Встановивши обставини справи та надавши зібраним у справі доказам оцінку, суд дійшов висновку, що у світлі положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і наведених рішень ЄСПЛ визнання за позивачем права користування житловим приміщенням у даному випадку є законним, необхідним у демократичному суспільстві, відповідає суспільній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Доводи апеляційної скарги про те, що Дніпровська районна державна адміністрація є неналежним відповідачем у справі, необґрунтовані, оскільки згідно з нормами чинного законодавства ( зокрема, ст. ст. 14, 15, 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»), районна державна адміністрація вправі розпоряджатися майном, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» № 121 від 31 січня 2011 року «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» , зокрема , у галузі житлово-комунального господарства : облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; прийняття рішень про надання відповідно до закону громадянам житла з житлового фонду соціального призначення; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі; приватизація державного житлового фонду; укладення договорів найму житла.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка подана представником Яценюк Людмилою Петрівною, - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 січня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.