Справа № 369/6479/24
Провадження № 2/369/5262/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючої судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Липченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивачка звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . Після смерті її чоловіка відкрилась спадщина на 14/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належала на праві спільної сумісної власності її чоловіку ОСОБА_3 та його рідному брату ОСОБА_4 .

Після смерті чоловіка вона в установлений законом шестимісячний термін, звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 14/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: село Петропавлівська Борщагівка, Бучанського району, Київської області, вулиця Макогона Віктора Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2024 року приватного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлому ОСОБА_3 частину земельної ділянки із загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої :01:032:5001, яка знаходиться в спільній сумісній власності з ОСОБА_4 в зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення ідеальних часток кожного співвласника. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний брат мого чоловіка ОСОБА_4 . Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_2 . 13.03.2024 року приватним нотаріусом відповідачці ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 11/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, вона та відповідачка є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 14/25 часток земельної ділянки розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, призначене підготовче судове засідання.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом в порядку цивільного судочинства до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування, який ухвалою суду було прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження разом з первісним позовом.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 . Після смерті батька відкрилась спадщина. 13.03.2024 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 11/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2024 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлому ОСОБА_4 частину земельної ділянки із загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої :01:032:5001. Постанова мотивована тим, що вказана земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення ідеальних часток кожного співвласника.

Просить визнати за нею право власності на 11/25 (одинадцть двадцять п`ятих) часток земельної ділянки розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка).

У судове засідання представник позивача та відповідач не з`явились. Подали заяву у якій просить проводити розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримали з посиланням на обставини, які викладені в позовній заяві, та зустрічній позовні заяві.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши обставини справи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позову та задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України, передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в разі смерті особи, підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти.

13.03.2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. позивачці ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 14/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, постановою про відмову вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2024 року приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлому ОСОБА_3 частину земельної ділянки із загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої :01:032:5001, яка знаходиться в спільній сумісній власності з ОСОБА_4 .

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що вказана земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення ідеальних часток кожного співвласника.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний брат ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10.06.2014 року виконавчим комітетом Петропавлвсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є його донька позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2

13.03.2024 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. їй видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 11/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, постановою про відмову вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2024 року приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлому ОСОБА_4 частину земельної ділянки із загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої :01:032:5001, яка знаходиться в спільній сумісній власності з ОСОБА_3 .

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що вказана земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення ідеальних часток кожного співвласника.

Земельна ділянка розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 22.08.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2013.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових від 13.03.2024, індексний номер витягу 369590974, виданого приватним нотаріусом Михальченко М.М. Бучанського районного нотаріального округу Позивач Єрьоміна О.Л. є власником 14/25 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 є власником 11/25 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 13.03.2024, індексний номер витягу 369584189.

Частина 1 статті 120 ЗК України передбачає,що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Відповідно до ч.2 т.120 Земельного кодексу України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 Верховний Суд України зробив висновок щодо застосування частини першої статті 120 ЗК України в редакції, та зокрема зазначив, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України також у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 не знайшла підстав для відступу від неї.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд дійшов висновку про задоволення основного та зустрічного позову.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України- , суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 14/25 (чотирнадцять двадцять п`ятих) часток земельної ділянки розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток земельної ділянки розміром 0,09 га, з кадастровим номером :01:032:5001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка).

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 04 грудня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ