ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10386/23

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/148/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем Герасименко Ю.О.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 вернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 являється власницею квартир АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований, але не проживає з 01 червня 2022 року відповідач, місце його проживання невідомо. Позивачка, посилаючись на те, що відповідач не проживає у належній їй квартирі більше шести місяців, не вносить плату за користування жилим приміщенням та комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, просила визнати його таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою позов задовольнити, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з червня 2022 року ОСОБА_2 у належній їй на праві власності квартирі не проживає, його особисті речі в ній відсутні, відповідач має інше місце проживання. Актом від 30 серпня 2022 року, складеним майстром технічної дільниці ДОЖФ № 3 та засвідченим начальником ДОЖФ № 2, засвідчено непроживання відповідача у помешканні з червня 2022 року, ці обставини підтверджують свідки, в тому числі сусіди, що знайшло відображення у акті. Зазначене, на думку скаржниці, свідчить про відсутність інтересу ОСОБА_2 до спірної квартири.

ОСОБА_1 зазначає, що реєстрація відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з огляду на непроживання за указаною адресою з червня 2022 року створює їй перешкоди у реалізації прав, пов`язаних з володінням та користуванням майном.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно відхилено акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 30 серпня 2022 року, як доказ відсутності відповідача у спірній квартирі, оскільки законодавством, що регулює житлові питання, не заборонено здійснювати записи у відповідних актах чорнилом різного кольору. На звернення позивачки КП «Деснянське» Чернігівської міської ради листом від 16 жовтня 2023 року за вих. № 3-01/Ш-283 повідомило, що акт про непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації від 30 серпня 2023 року дійсно складався за участю майстра технічної дільниці ДОЖФ № 3 КП «Деснянське» Чернігівської міської ради ОСОБА_3

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не входить до кола членів сім`ї позивача, його зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору піднайму житлового приміщення від 18 грудня 2007 року, який сторони не розірвали у встановленому законом порядку, а наданий акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 30 серпня 2022 року містить запис про період непроживання ОСОБА_2 , заповнено іншою особою, ніж те, що його склала, а отже, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав відсутності члена сім`ї без поважних причин понад шість місяців.

Суд апеляційноїі нстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15 липня 2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2004 року (а.с. 4, 5, 6).

Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11 липня 2023 року № 5147 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано ОСОБА_2 з 18 грудня 2007 року (а.с. 13).

За даними особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 , з 22 липня 2004 року ОСОБА_1 є власником житла без реєстрації, з 18 грудня 2007 року ОСОБА_2 зареєстровано за цією адресою як піднаймача (а.с. 33).

Зі змісту акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 30 серпня 2022 року, складеного майстром технічної дільниці ДОЖФ № 3 та засвідченого начальником ДОЖФ № 3 Криволап С.Б., вбачається, що зі слів власника квартири, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не проживає за місцем реєстрації з 1 червня 2022 року (а.с. 12).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пунктом 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно зіст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Системне тлумачення статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, надавши оцінку обставинам справи на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачці квартирою матиме наслідком його виселення з житла.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 .

З 18 грудня 2007 року ОСОБА_2 зареєстрований піднаймачем у вказаній квартирі, не належить до членів сім`ї позивачки.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :04:000:5787, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Дані щодо наявності у ОСОБА_2 іншого нерухомого майна (житла) відсутні.

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на відсутність відповідача у належному їй помешкання з 01 червня 2022 року, зазначала, що ОСОБА_2 не несе витрат за користування жилим приміщенням, не сплачує комунальні послуги, має інше місце проживання, що свідчить про відсутність у нього інтересу до спірної квартири. На підтвердження таких обставин позивачкою надано акт про непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації з 1 червня 2022 року.

Аналізуючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено при вирішенні спору наданий позивачкою акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 30 серпня 2023 року, оскільки зі змісту акту вбачається, що інформація про непроживання відповідача викладена зі слів власника квартири.

Особи, за участю яких наведений акт складався, зокрема, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не допитувались як свідки у судовому порядку для спростування чи підтвердження обставин, зазначених у ньому.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що майстром технічної дільниці ДОЖФ № 3 ОСОБА_3 акт заповнено чорнилом чорного кольору, анкетні дані про власника квартири та сусідів здійснено чорнилом синього кольору. У графі про період непроживання ОСОБА_2 запис «з 1 червня 2022 року» записано також чорнилом синього кольору, що дійсно указує та те, що не всі відомості до акту внесено особою, яка його складала. Доданий до апеляційної скарги лист КП «Деснянський» від 16 жовтня 2023 року за вих. № 3-01/Ш-283 лише підтверджує те, що акт про непроживання особи за місцем проживання від 30 серпня 2023 року складався за участі майстра технічної дільниці ДОЖФ № 3 ОСОБА_3 , що не ставиться під сумнів судом.

У наведеному акті не відображено, що у помешканні за місцем реєстрації ОСОБА_2 відсутні його особисті речі, отже апеляційній суд відхиляє ці твердження заявниці, оскільки вони належними доказами не підтверджені.

Таким чином, в ході розгляду апеляційної скарги не підтвердились доводи позивачки про втрату інтересу ОСОБА_2 до житла.

На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таких доказів матеріали цієї цивільної справи не містять. Крім цього, апеляційний суд зважає на те, що даний спір вирішується в умовах збройної агресії РФ проти України, і зміна місця проживання особи, хоча і на тривалий час, може бути вимушеною.

Твердження позивачки про наявність у відповідача іншого місця проживання належними доказами не підтверджено, житла у власності ОСОБА_2 не має, отже, такі доводи є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

Апеляційний суд вважає також, що позивачка не навела беззаперечні аргументи щодо необхідності в судовому порядку визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, обмежившись посиланням на порушення її прав власника, зважаючи на те, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за іншою адресою.

Виходячи з недоведеності поважних причин непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців, та, встановивши, що з 18 грудня 2007 року відповідача зареєстровано як піднаймача житлового приміщення, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання його таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратив право користування спірним житлом.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 має інше житло, як не містять доказів на підтвердження втрати відповідачем інтересу до квартири за місцем реєстрації. Колегія суддів вважає, що тривалий час (з 18 грудня 2007 року) проживання відповідача у належному позивачці на праві власності помешканні незалежно від правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, надана мотивована оцінка аргументам, наведеним позивачкою в ході судового розгляду з посиланням на відповідні норми права і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 жовтня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко