КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 362/542/13-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3928/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Муньки Олександра Миколайовича на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2023 року (суддя Кравченко Л.М.) в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, треті особи: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Москалюк Валентина Михайлівна про визнання рішення та державного акта на право приватної власності на землю недійсними, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки,

встановив:

у листопаді 2011 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, у якому, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просили:

- визнати частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,330 га, за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства;

- визнати недійсним Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку, площею 0,330 га, за адресою: АДРЕСА_1 , виданий Іванковичівською сільською радою, зареєстрований в книзі державних актів за № 192 на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М. та зареєстрований за номером 644;

- визнати недійсним Державний акт серії АГ № 235054 від 11 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, площею 0,138 га, за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачки зазначали, що 31 травня 1986 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , з яким ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 8 лютого 1980 року, після смерті їх матері ОСОБА_9 .

Позивачки посилалися на те, що сторони домовились між собою про те, що не будуть відчужувати спадкове майно та кожен з них буде мати можливість приїздити та користуватись будинком і земельною ділянкою, при цьому всі правовстановлюючі документи знаходились у ОСОБА_2 . 18 травня 2005 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частинах після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачки зазначали, що ОСОБА_5 є власницею 1/12 частини домоволодіння; ОСОБА_6 - 1/12 частини домоволодіння; ОСОБА_7 - 1/12 частини домоволодіння; ОСОБА_2 - частини домоволодіння; ОСОБА_3 - частини домоволодіння та ОСОБА_4 - частини домоволодіння, однак відповідачі чинять їм перешкоди у володінні, розпоряджанні та користуванні своїми частками у спільному майні.

Позивачки стверджували, що відповідачі домовились про спільне користування будинком у такому порядку: ОСОБА_2 має в користуванні вітальню, площею 8,2кв.м, житлову кімнату площею 11,3кв. м і в спільному користуванні з ОСОБА_3 - коридор, площею 6,7кв.м та коридор, площею 6,5кв.м; ОСОБА_3 має в користуванні житлову кімнату, площею 8,9кв.м і в спільному користуванні з ОСОБА_2 - коридор, площею 6,7кв.м та коридор, площею 6,5кв.м; ОСОБА_4 має в користуванні веранду, площею 7,9кв.м, коридор площею 7кв.м та житлову кімнату, площею 7,6 кв. м. При цьому відповідачі не надали їм жодної із наявних в будинку кімнат у користування, змінили вхідні замки, позбавивши їх можливості користуватись своїм майном, хоча відповідачі рідко відвідують спірний будинок, внаслідок чого він перебуває в неналежному стані та руйнується.

Позивачки посилалася на те, що звертались до суду з позовом про визначення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою, але їм було відмовлено, так як під час судового розгляду судом було встановлено, що спірна земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_2 , а в подальшому, 10 травня 2005 року, була відчужена нею на користь ОСОБА_1 .

Позивачки вважали, що ОСОБА_2 незаконно набула у власність та в подальшому відчужила спірну земельну ділянку, яка була частиною спадкового майна.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2023 року позовні вимоги задоволено: визнано частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,330 га, за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; визнано недійсним Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку, площею 0,330 га, за адресою: АДРЕСА_1 , виданий Іванковичівською сільською радою, зареєстрований в книзі державних актів за № 192 на ім`я ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М. та зареєстрований за номером 644; визнано недійсним Державний акт серії АГ № 235054 від 11 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, площею 0,138 га за адресою: АДРЕСА_1 ,

виданий на ім`я ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Мунька О.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідачів зазначає, що згідно положень Земельного Кодексу УРСР, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, земля була виключною власністю держави і надавалася тільки в користування, а тому померлій ОСОБА_9 спірну земельну ділянку було надано виключно у користування з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку.

Крім цього, представник відповідачів посилається на те, що відповідно до земельної шнурової книги Птахорадгоспу «Рословичі» села Іванковичі, Васильківського району, Київської області, ОСОБА_9 було виділено під будівництво 0,06 га, а тому позовні вимоги стосовно земельної ділянки, площею 0,330 га, є безпідставними.

Представник відповідачів зазначає, що померла ОСОБА_9 мала лише право користування наданою їй земельною ділянкою, а тому ніхто із спадкоємців не міг її успадкувати, оскільки на момент виникнення спадкових правовідносин земля перебувала у виключній власності держави та надавалась лише в користування, без права приватизації та не могла бути передана в спадок.

Також представник відповідачів посилається на те, що ОСОБА_2 звернулась до Іванковичівської сільської ради про отримання у власність земельної ділянки ще 9 вересня 1995 року, тобто задовго до отримання позивачками свідоцтв про право на спадщину від 18 квітня 2005 року, що виключає будь-які правові підстави вважати оскаржуване рішення сільської ради таким, що порушує права та законні інтереси позивачок.

Представник відповідачів стверджує, що на підставі рішення 6 сесії 22 скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року, ОСОБА_2 отримала Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,192 га, при цьому сільською радою було виділено їй і іншу земельну ділянку, площею 0,138 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка ніколи не перебувала у користуванні померлої ОСОБА_9 , тому існують дві різні земельні ділянки, площею 0,192 га, та площею 0,138 га, а не одна, площею 0,330 га, як зазначали позивачі.

Представник відповідачів зазначає, що на момент смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_8 був чинний Земельний Кодекс, який не передбачав перехід права користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на житловий будинок, а отже до позивачок, які є спадкоємицями померлого ОСОБА_8 , не перейшло право користування спірними земельними ділянками, а земельна ділянка, площею 0,138 га, взагалі надавалась ОСОБА_2 на загальних підставах та ніколи не перебувала у власності чи постійному користуванні спадкодавців.

Також представник відповідачів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідки спливу строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивачки дізнались ще у 2005 році, що було ними підтверджено у судовому засіданні та слідує із показів допитаного свідка ОСОБА_10 , який повідомив, що позивачки звертались до сільської ради з питанням щодо надання земельної ділянки у власність, проте їм було повідомлено, так як вона належить на праві власності ОСОБА_2 .

Крім цього представник відповідачів посилався на порушення судом положень ст. 245 ЦПК України, відповідно до яких під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи, однак відповідно до відомостей з Єдиного реєстру

судових рішень, суддя Кравченко Л.М. після виходу до нарадчої кімнати по цій справі, продовжувала ухвалювати судові рішення в інших справах.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею не 0,330 га, а лише в частині земельної ділянки, площею 0,192 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, якщо суд вважатиме, що для цього є законні підстави; визнати недійсним Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року про право власності на земельну ділянку в частині земельної ділянки, площею 0,192 га, за адресою: АДРЕСА_1 , виданий Іванковичівською сільською радою, зареєстрований в книзі державних актів за № 192 на ім`я ОСОБА_2 ; у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М. та зареєстрований за номером 644 та визнання недійсним Державного акту серії АГ № 235054 від 11 липня 2006 року про право власності на земельну ділянку, площею 0,138 га за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 - відмовити.

Відповідачка посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема оскаржуване рішення суду містить посилання на ст. 215 ЦК України, як на підставу недійсності правочину внаслідок порушень положень ст. 203 ЦК України, однак ні пояснення позивачок, ні саме рішення суду не містить обґрунтування, які саме вимоги ст. 203 ЦК України не були дотриманні при укладенні договору купівлі-продажу від 10 травня 2005 року.

Також відповідачка стверджує, що зазначеної позивачками земельної ділянки, площею 0,330 га, фактично не існує, оскільки ОСОБА_2 було приватизовано дві земельні ділянки: одну площею 0,192 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій і розташований житловий будинок, частка якого належить позивачкам, та іншу - площею 0,138 га з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, яка ніколи не перебувала у користуванні спадкодавців. Зазначені земельні ділянки мають різні кадастрові номери та не мають спільної межі, а поєднує їх лише те, що ОСОБА_2 було видано Державний акт про право приватної власності на землю серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року відразу на дві окремі земельні ділянки, що відповідало правозастосовній практиці того часу. Таким чином відповідачка вважає, що позивачки не мають жодного відношення до земельної ділянки, площею 0,138 га з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства.

У відзиві на апеляційні скарги позивачки просять у їх задоволенні відмовити та залишити рішення суду без змін, зазначаючи, що наведені апелянтами аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що приватизація ОСОБА_2 спірної земельної ділянки порушила їх права на отримання належної їм частки земельної ділянки як співвласниками житлового будинку, розташованого на ній.

Також позивачі заперечують проти посилання апелянтів на пропуск ними строку позовної давності, зазначаючи, що твердження про те, що вони дізнались про порушення свого права ще в 2005 році не відповідає дійсності.

Крім цього позивачі вважають необґрунтованими доводи представника відповідачів стосовно порушення суддею таємниці нарадчої кімнати, так як оскаржуване рішення ухвалено 8 червня 2023 року, а судові рішення, на які посилається представник

відповідачів, ухвалені 9 червня 2023 року, що свідчить про відсутність порушення суддею нарадчої кімнати.

Відповідач Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційних скарг (с.с.200, 204, 214 т.6), тричі свого представника у судове засідання не направила, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність

Треті особи: ОСОБА_7 та приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М. про день, час та місце розгляду апеляційних скарг повідомлялись за наявними в матеріалах справи поштовими адресами, однак судові повістки-повідомлення повернулись до апеляційного суду без вручення з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.186-187, 190-191, 206-207, 209-210, 215-216, 218-219 т.6).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а у разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною або іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця знаходження ОСОБА_7 та приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М., тому виходячи з вищезазначених норм процесуального права, вони вважаються належним чином повідомленими про день, час та місце апеляційного розгляду, тричі у судове засідання не з`явились, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Муньки О.М. та представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , які свої апеляційні скарги підтримали, пояснення позивачок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представника - адвоката Кобилянського В.А., які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідачів - адвоката Муньки О.М. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно земельної шнурової книги Птахорадгоспу «Рославичі» с. Іванковичі Васильківського району Київської області, ОСОБА_9 надана присадибна ділянка, площею 0,40 га, у тому числі ріллі, площею 0,28 га, садів і інших плодоягідних багаторічних насаджень - 0,11 га, під будівлями, чагарниками, лісами і ярами - 0,01 га (с.с.143 т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 31 травня 1986 року, спадкоємцями майна ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частинах були: її донька ОСОБА_2 та сини - ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . До спадкового майна входив житловий будинок, загальною площею 38кв.м, житлова площа - 24кв.м, з надвірними будівлями (сарай, погреб), що знаходиться в селі Іванковичі Васильківського району Київської області та належав померлій на підставі довідки, виданої виконавчим комітетом Іванковичівської сільської ради народних депутатів 24 травня 1986 року за № 387.

Також у свідоцтві зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці радгоспу «Рославичі» (с.с.8-9 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 (с.с.10 т.1).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 квітня 2005 року, спадкоємцями ОСОБА_8 є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які успадкували частину будинку АДРЕСА_1 у рівних частинах (с.с.19,20,21 т.1).

Згідно технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 від 21 лютого 2005 року, площа житлового будинку становить 62,8кв.м, житлова - 27,8кв.м (с.с.14-18 т.1).

Рішенням 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради народних депутатів від 9 вересня 1995 року у приватну власність ОСОБА_2 для обслуговування жилого будинку та для ведення підсобного господарства передано земельну ділянку, площею 0,1922 га, з яких під забудову - 0,03га, під багаторічні насадження - 0,05га, рілля - 0,1122га, та площею 0,1377 га - рілля.

На підставі вказаного рішення 20 квітня 1996 року ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,330 га, що розташована у АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (с.с.11 т.1).

Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, земельна ділянка складається з двох земельних ділянок: площею 0,192 га та площею 0,138 га, які не мають спільної межі.

Відповідно до витягу з державного реєстру земель про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, 7 жовтня 2010 року земельній ділянці, площею 0,1922 га, з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, присвоєно кадастровий номер :01:019:0287 (с.с.137 т.1).

Земельна ділянка, площею 0,138 га, має цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства та кадастровий номер - 010190124.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 10 травня 2005 року приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М., ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,138 га ріллі, що знаходиться у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства (с.с.235 т.1).

31 липня 2006 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,138 га, кадастровий номер: :01:019:0124, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 (с.с.117 т.3).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення у натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою (с.с.12-13 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі, як спадкоємці, набули відповідне право на частину земельної ділянки, що відповідає їх частці у будинку, на підставі ЗК України, у редакції, яка діяла на час набуття ними права власності на будинок у порядку спадкування у 1989 році, тому ОСОБА_2 , отримавши у власність земельну ділянку у 1996 року у порядку приватизації, порушила права позивачів на отримання відповідної частки земельної ділянки.

Суд першої інстанції зазначив, що набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку є незаконним, тому укладені на підставі такого права правовстановлюючі документи є недійсними та такими, що підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції вважав, що підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин немає, оскільки згідно положень ст. 268 ЦК України у редакцій, чинній на момент їх виникнення, позовна давність до вимог власника або іншої особи про визнання незаконним акту органу державної влади, яким порушено його право власності або інше речове право, не підлягає застосуванню.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти мають пряму дію в часі, тобто регулюють відносини, що виникли після набрання чинності цими актами, а також відносини, які виникли до набрання чинності нормативно-правовими актами і продовжують існувати на час набрання ними чинності.

Спір у даній справі виник стосовно земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, яка була передана ОСОБА_2 для ведення особистого підсобного господарства за цією ж адресою.

За обставинами даної справи, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , спадкоємцями якого є позивачі, успадкували житловий будинок, який розташований у с. Іванковичі, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері ОСОБА_9 ..

Згідно статті 71 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, який був чинним на час отримання спадщини ОСОБА_9 (далі ЗК УРСР), землі, надані радгоспам та іншим державним сільськогосподарським підприємствам і організаціям у безстрокове користування, складаються із земель основного (виробничого) призначення та присадибних земель.

Частиною 1 статті 73 ЗК УРСР було визначено, що із земель, наданих в користування радгоспам для сільськогосподарських потреб, відповідно до затверджених проектів внутрігосподарського землеустрою, виділяються і відмежовуються в натурі присадибні землі, призначені для надання робітникам і службовцям присадибних земельних ділянок в межах норм, передбачених статтею 78 цього Кодексу.

Частинами 1 та 4 статті 77 ЗК УРСР було передбачено, що радгоспи та інші державні сільськогосподарські підприємства, організації і установи надають присадибні ділянки або городи із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Надання присадибних ділянок або городів провадиться на основі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ.

Робітники, службовці та інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.

Згідно частин 1 та 2 статті 78 ЗК УРСР робітники, службовці і інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, користуються присадибними земельними

ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, у таких розмірах: 1) постійні робітники, спеціалісти та службовці радгоспів і лісових господарств - не більше 0,40 гектара. Присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в

пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності.

Відповідно до частини п`ятої статті 20 ЗК УРСР, право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно земельної шнурової книги Птахорадгоспу «Рославичі» с. Іванковичі Васильківського району Київської області, ОСОБА_9 була надана присадибна ділянка площею 0,40 га, у тому числі ріллі, площею 0,28 га, садів і інших плодоягідних багаторічних насаджень - 0,11 га, під будівлями, чагарниками, лісами і ярами - 0,01 га.

Відомостей про видачу ОСОБА_9 акту на право користування землею матеріали справи не містять.

Відповідно до положень статті 106-1 ЗК УРСР, у редакції на час відкриття спадщини ОСОБА_9 , перехід права власності на будівлю, розташовану у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на будівлю, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадку переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі в розмірі 0,03-0,06 гектара. Дрібні земельні ділянки, що утворились при цьому і які неможливо використати для виробничих потреб колгоспів, радгоспів, інших підприємств і організацій або передати іншим громадянам, можуть надаватись зазначеній категорії громадян понад норму, передбачену в цій статті, в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР.

Аналіз вказаних норм права, які діяли на час відкриття спадщини ОСОБА_9 , свідчить, що до її спадкоємців не перейшло право користування всією присадибною земельною ділянкою, яка була передана у користування ОСОБА_9 , а відтак доводи позивачів, що вони успадкували кожна право на користування 1/12 частиною спірної земельної ділянки, загальною площею 0,330 га, є безпідставними.

Разом з цим, відповідно до положень статті 106-1 ЗК УРСР спадкоємці ОСОБА_9 , у тому числі і ОСОБА_8 , якщо вони не мали права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надавалося право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі в розмірі 0,03-0,06 гектара.

Матеріали справи не містять доказів, що спадкоємці ОСОБА_9 отримали у користування всю присадибну ділянку, яка перебувала у користуванні спадкодавця, а відтак до них перейшло право користування частиною земельної ділянки, яка необхідна для утримання успадкованої ними будівлі - житлового будинку АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідачів - адвоката Муньки О.М., що після смерті ОСОБА_9 було припинено право користування земельною ділянкою, яка перебувала у її користуванні, суперечать вищезазначеним нормам ЗК УРСР, а відтак є безпідставними.

Згідно статті 548 ЦК УРСР, у редакції на час відкриття спадщини ОСОБА_8 , для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З копії спадкової справи щодо майна ОСОБА_8 , вбачається, що 9 грудня 1989 року ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.85 т.1).

10 серпня 1990 року спадкоємцям ОСОБА_8 , у тому числі позивачкам у даній справі, видані свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади спадкодавця (с.с.100 т.1).

Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину будинку АДРЕСА_1 позивачки (кожна на 1/12 частину будинку) отримали 18 квітня 2005 року.

Проте, відповідно до положень ст. 548 ЦК УРСР, 1/12 частина будинку АДРЕСА_1 їм належить з 6 травня 1989 року, що спростовує посилання представника відповідачів - адвоката Муньки О.М. на не прийняття позивачками спадщини ОСОБА_8 на час приватизації земельних ділянок ОСОБА_2 .

Також безпідставними є посилання представника відповідачів - адвоката Муньки О.М. на те, що відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, так як це суперечить положенням ст. 549 ЦК УРСР, яка такої норми не містить.

Частина 1 статті 91 ЗК УРСР передбачала, що особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в

спільній власності на будинок.

Отже, до позивачок перейшло право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування 1/6 частини будинку (кожній по 1/12 частині).

За змістом статті 6 ЗК України 1990 року (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання ОСОБА_2 у власність земельних ділянок), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 9 ЗК України 1990 року передбачалось, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Так, статтями 17-19 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Відповідно до статті 17 ЗК України передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і

місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Частина 1 статті 56 ЗК України 1990 року визначала, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Згідно частин 1 та 2 статті 67 ЗК України 1990 року, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих

будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Приватизація земельних ділянок була передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, затверджений Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України (далі Порядок).

Пунктами 3 - 5 Порядку було визначено, що земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір

(земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян.

Відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність.

Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15 квітня 1993 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31, затверджена Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) (далі Інструкція).

Пунктом 1.4. Інструкції було передбачено, що власникам землі або землекористувачам, яким передано (надано) декілька черезсмужних земельних ділянок, розташованих на території Ради народних депутатів, видається один державний акт з

відображенням на плані меж всіх переданих (наданих) земельних ділянок.

Згідно частини 1 статті 42 ЗК України 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на

праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок,

будівлю, споруду.

Аналіз вищезазначених норм права свідчить, що при передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1922 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , Іванковичівською сільською радою не було перевірено та враховано, що житловий будинок перебуває у спільній частковій власності декількох співвласників, які таким рішенням позбавляються права на користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування частини будинку, яка перебуває у їх власності.

Оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то наслідком прийняття зазначеними органами, їх посадовими особами рішень із порушенням установленої законом процедури або всупереч нормі закону, або з перевищенням своїх повноважень є визнання таких рішень недійсними (стаття 112 ЗК України 1990 року, стаття 152 ЗК України 2001 року, пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2001 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ")

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Отже, визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 9 вересня 1995 року в частині передачі у приватну власність

ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,192 га, з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято без дотримання вимог законодавства, а відтак підлягає визнанню недійсним.

Також недійсним необхідно визнати виданий на підставі цього рішення Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року на право приватної власності на землю в частині земельної ділянки, площею 0,192 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, рішенням 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 9 вересня 1995 року ОСОБА_2 була передана у приватну власність і земельна ділянка, площею 0,1377 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства (рілля).

Позивачками суду не було надано доказів, що вказана земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_9 та перейшла у порядку спадкування у користування її спадкоємцям, у тому числі і ОСОБА_8 , спадкоємцями якого є позивачки.

Відповідно до плану зовнішніх меж земельних ділянок, розташованих на території АДРЕСА_1 , земельна ділянка, площею 0,1377 га не межує із земельною ділянкою, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , співвласниками якого є позивачки (с.с.211 т.3), що позивачки підтвердили під час апеляційного розгляду, а відтак не може бути віднесена до земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачок порушене передачею у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1377га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства (рілля), які б беззаперечно підтверджували, що зазначена земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_8 , спадкоємцями якого є позивачки.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1377 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства (рілля).

Враховуючи, що відповідно до п. 1.4. Інструкції ОСОБА_2 був виданий один Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року на право приватної власності на землю, який також підтверджував її право власності на земельну ділянку, площею 0,1377 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, колегія

суддів також не вбачає підстав для визнання недійсним зазначеного акту в частині земельної ділянки, площею 0,1377 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачів - адвоката Муньки О.М. про безпідставне не застосування судом першої інстанції строків позовної давності, оскільки про те, що спірні земельні ділянки належать на праві власності ОСОБА_2 позивачки дізналися в 2005 році, коли отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, не може бути підставою для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 4 частини 4 статті 268 ЦК України, у редакції на час звернення позивачів з даним позовом, (листопад 2011 року), було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним

правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Зміни до вказаної норми були внесені Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15 січня 2012 року.

Крім того, відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачів - адвоката Муньки О.М., що з позовом про визнання частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки позивачки звернулися у квітні 2015 року, спростовуються змістом позовної заяви від 23 листопада 2011 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 травня 2005 року, щодо земельної ділянки, площею 0,138 га, кадастровий номер: 010190124 та державного акту про право власності на вказану земельну ділянку, виданого 11 липня 2006 року на ім`я ОСОБА_1 , оскільки рішення суду не містить мотиви, з яких суд прийшов до висновку про задоволення зазначених позовних вимог.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17.

За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17.

Колегія суддів зазначає, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як було зазначено вище, підстав для висновку, що ОСОБА_2 незаконно набула право власності на земельну ділянку, площею 0,138 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, якій у подальшому був присвоєний кадастровий номер: 010190124, колегією суддів не встановлено, тому вона мала право розпорядитися своєю власністю та укласти договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

Також вище зазначалося, що позивачками не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження порушення їх прав набуттям ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку, тому апеляційний суд вважає, що правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу даної земельної ділянки, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також Державного акту на про право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_1 11 липня 2006 року на підставі цього договору, немає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягало у тому, що суд, перебуваючи у нарадчій кімнаті, розглядав інші цивільні справи, що заборонено ст. 245 ЦПК України, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно частин 1 та 2 статті 259 ЦПК України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Частина 2 статті 245 ЦПК України визначає, що під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи.

Частина 1 статті 268 ЦПК України передбачає, що рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

Частиною 4 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до протоколу судового засідання від 8 червня 2023 року, після проведення судових дебатів суд видалився до нарадчої кімнати. Протокол судового засідання не містить відомостей про проголошення судом рішення після виходу з нарадчої кімнати, а в матеріалах справи наявний повний текст рішення суду, який датований 8 червня 2023 року.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить доводів, що не проголошення судом рішення публічно, призвело до неправильного вирішення справи.

Також апеляційна скарга не містить доводів, що суддя першої інстанції Кравченко Л.М. після виходу до нарадчої кімнати 8 червня 2023 року розглядала інші справи.

Посилання в апеляційній скарзі, що рішення у даній справі було ухвалено 3 липня 2023 року належними доказами не підтверджено і є припущенням.

Згідно частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату,

час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, не проголошення судового рішення судом після виходу із нарадчої кімнати публічно не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення апеляційним судом, як про це зазначається у апеляційній скарзі.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, зокрема, що згідно з положеннями статті 196 ЦПК суди повинні суворо дотримуватися таємниці нарадчої кімнати. Порушення правил про таємницю нарадчої кімнати є порушенням норм процесуального права і може бути підставою для скасування рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, зокрема в разі доведення факту спілкування судді поза межами нарадчої кімнати з учасником процесу чи іншими особами з приводу справи, що розглядається.

Таких доводів апеляційна скарга не містить.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в частині визнання частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року підлягає зміні, а в іншій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та Державного акту про право власності на землю, виданого ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі, з позивачок на її користь підлягає стягненню у рівних частинах сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу

представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Муньки Олександра Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2023 року в частині визнання частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради від 9 вересня 1995 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року змінити.

Визнати частково недійсним рішення 6 сесії ХХІІ скликання Іванковичівської сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 9 вересня 1995 року «Про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,192 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Державний акт серії КВ № 3039 від 10 квітня 1996 року на право приватної власності на землю в частині земельної ділянки, площею 0,192 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 8 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та визнання недійсним Державного акт серії АГ № 235054 від 11 липня 2006 року про право власності на землю скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 805грн 13коп. з кожної.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 січня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук