Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1513/23
Провадження № 2/553/220/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12.01.2024м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді: Тимчука Р.І.,
за участю секретаря: Долгової М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
14.06.2023 позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову вказує, що за час шлюбу було придбане спільне майно (квартира та машина), яке оформлене на відповідача. Шлюб розірвано 18.09.2020 року. Просить суд:
3) визнати грошові кошти, отримані ОСОБА_2 , від продажу автомобіля Daewoo Lanos, 2004 р.в., свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , договір купівлі-продажу від 23.07.2020 року, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
5) судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15.06.2023 року провадження відкрито за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 28.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
10.10.2023 року на адресу суду від приватного нотаріуса Носової Ж.Б. надійшла інформація про те, що вона не посвідчувала договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , між позивачем та відповідачем по даній справі.
17.10.2023 року до суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій остання прохала суд повернутися до підготовчого провадження для вирішення питання про повторне витребування документів. Ухвалою від 17.10.2023 року заяву задоволено.
21.11.2023 року на адресу суду від приватного нотаріуса Носової Ж.Б. надійшли документи на виконання вимог ухвали від 17.10.2023 року.
21.11.2023 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, у якій просила закрити підготовче провадження у її відсутність та призначити справу до судового розгляду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
12.01.2024 року від позивача надійшли докази витрат на правову допомогу, які просила долучити до матеріалів справи. Також надано заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без їх участі, в якій зазначили, що позов підтримують, просять задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву (27.07.2023 року повернутий конверт «за закінченням терміну зберігання» з позовною заявою з додатками, ухвалою про відкриття провадження у справі та супровідним листом; 28.09.2023 року оголошення про виклик відповідача на сайті; 18.10.2023 року оголошення про виклик відповідача на сайті; 07.11.2023 року - повернутий конверт «за закінченням терміну зберігання» з копіями ухвал від 28.09.2023 року та супровідними листами; 30.11.2023 року - повернутий конверт «за закінченням терміну зберігання» з копіями ухвал від 17.10.2023 року та супровідними листами; 03.01.2024 року - повернутий конверт «за закінченням терміну зберігання» з копією ухвали від 21.11.2023 року та супровідним листом і повісткою про виклик; оголошення про виклик відповідача на 12.01.2024 року о 13:00).
За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем 30 серпня 2008 року зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис - 1063. Шлюб укладено між сторонами вперше. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
30.03.2016 року за відповідачем було зареєстровано право власності на автомобіль Daewoo Lanos, 2004 р.в., свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , куплений у шлюбі.
18.09.2020 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у справі № 553/921/20.
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частинами 1, 2, 4 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Стосовно автомобіля судом також встановлено, що за час шлюбу, а саме 30.03.2016 року за відповідачем було зареєстровано право власності на автомобіль Daewoo Lanos, 2004 р.в., свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , куплений у шлюбі.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідач на спростування розміру вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, а тому суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані на підставі договору купівлі-продажу 5341/2020/2108255 від 23.07.2020 року, підлягають врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя щодо вартості автомобіля.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60-71 СК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд ?
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Визнати грошові кошти, отримані ОСОБА_2 , від продажу автомобіля Daewoo Lanos, 2004 р.в., свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , договір купівлі-продажу від 23.07.2020 року, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиР. І. Тимчук