ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 295/13441/19

провадження № 61-5839 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «БМ-2018», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року у складі судді Семенцової Л. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Галацевич О. М., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «БМ-2018» (далі - АТ «БМ-2018», банк), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»), ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Мурська Н. В.,

про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 лютого 2008 року між ним

та товариством з обмеженою відповідальністю «БМ-2018», після зміни назви -

АТ «БМ-2018», укладено кредитний договір № 2/7/010208, за яким останнє надало йому в кредит грошові кошти у розмірі 33 000,00 доларів США зі сплатою

12 % річних, строком до 01 січня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором

між ними у цей самий день укладено договір іпотеки, відповідно до якого

він передав банку в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 . Крім того, у цей самий день на забезпечення виконання указаних кредитних зобов`язань укладено договір поруки № 2/7/010208/S-2 із поручителем ОСОБА_3 (його колишня дружина) та договір поруки

№ 2/7/010208/S-3 із поручителем ОСОБА_4

01 липня 2013 року шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано, проте остання залишилася проживати у квартирі, яка була предметом іпотеки,

але перестала виконувати свої кредитні зобов`язання як поручитель.

Позивач указував, що у 2014 році банк звернувся до суду з позовом до нього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення з них у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, а він, у свою чергу, подав зустрічний позов до банка про визнання кредитного договору недійсним (справа

№ 295/19747/14-ц, знаходиться на стадії судового розгляду).

30 травня 2019 року AT «БМ-2018» згідно з договором № 30/05/2019

про відступлення права вимоги відступило ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» право вимоги за вказаним кредитним договором та договорами забезпечення.

У цей самий день товариство уклало договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за вказаними договорами з ОСОБА_2 , яка набула право вимоги за договорами, предметом яких є відступлення його боргу у розмірі

39 312,96 доларів США за плату на користь третіх осіб.

Позивач уважав, що договори про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладені

30 травня 2019 року між AT «БМ-2018» та TOB «ФК «Інвест-Кредо», а потім у цей самий день між товариством та ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки фактично

є договорами факторингу, так як право вимоги боргу здійснювалося за плату.

Крім того, AT «БМ-2018» не надало новому кредитору - TOB «ФК «Інвест-Кредо», інформацію про участь банка у розгляді справи № 295/19747/14-ц. Тобто

до укладення договору про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором кредитор уже реалізував своє право вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому AT «БМ-2018»

є стороною у справі № 295/19747/14-ц.

Крім того, позивач посилався на те, що банк безпідставно в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за кредитним договором та здійснив інші порушення, у тому числі, не виконав ухвалу Богунського районного суду

м. Житомира від 21 серпня 2017 року у справі № 295/19747/14-ц щодо зобов`язання надати суду копії офіційних документів стосовно виконання кредитного договору.

Зазначав, що TOB «ФК «Інвест-Кредо», уклавши договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення з AT «БМ-2018», мало на меті одержання прибутку, оскільки здійснила купівлю прав за 200 000,00 грн, щоб у подальшому переуступити ці права за 210 000,00 грн.

При цьому TOB «ФК «Інвест-Кредо» уклало договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення

з фізичною особою - ОСОБА_2 , яка є матір`ю його колишньої дружини - ОСОБА_3 , та дружиною ОСОБА_4 , які виступають поручителями у спірних правовідносинах. Проте, ОСОБА_2 у силу закону не має права надавати фінансові послуги, а кредиторами у спірних правовідносинах можуть бути лише банк або інша фінансова установа, а в даному випадку відбулася заміна кредитора - фінансової установи, на фізичну особу.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними:

- договір від 30 травня 2019 року № 30/05/2019 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладений між АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»;

- договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений

між АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. 30 травня 2019 року, реєстровий номер 750;

- договір від 30 травня 2019 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладений

між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та фізичною особою ОСОБА_2 ;

- договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений

між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. 30 травня 2019 року, реєстровий номер 751.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 30 травня 2019 року про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладений між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. 30 травня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за номером 751.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок укладення

між AT «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», а у подальшому між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , оскаржуваних договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором відбулася заміна кредитодавця

з AT «БМ-2018» на ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, а потім

з ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - на фізичну особу ОСОБА_2 , яка не може надавати фінансові послуги у силу вимог частини третьої статті 512, статті 1054 ЦК України.

У цій частині враховано судову практику Великої Палати Верховного Суду

у подібних справах.

Районний суд визнав необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про недійсність договорів відступлення права вимоги, укладених між AT «БМ-2018»

та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 10 грудня 2020 року та ухвалу Богунського районного суду м. Житомира

від 21 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі у частині оскарження ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2019 року повернуто особі, яка подала апеляційну скаргу.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року

у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційні скарги

ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 січня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (провадження № 61-1921св21).

Останньою постановою Житомирського апеляційного суду від 25 травня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року

та ухвалу цього самого суду від 21 листопада 2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано попереднє судове рішення у справі, а також відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду й норми процесуального закону, зазначив про відсутність правових підстав для скасування ухвали про відкриття провадження у справі, так як вирішення питання про те, чи порушені права позивача може мати місце лише під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції по суті, апеляційний суд урахував відповідні норми ЦК України, положення Закону України

«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»

й вказав, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги у зв`язку з тим, що вони надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Тому районний суд зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_2 не може набути статус нового кредитора у спірних правовідносинах на підставі оспорюваних позивачем правочинів, стороною яких є остання.

Апеляційний суд послався на постанови Великої Палати Верховного Суду:

від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18),

від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 травня 2022 року й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду, а також на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду. Крім того, судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено зібрані у справі докази (пункти 1, 2, 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк ОСОБА_2 надіслала матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року відзив ОСОБА_1 , який

за змістом є касаційною скаргою, залишено без руху, надано йому строк

для усунення недоліків відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 14 листопада 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Воробйова І. А., Черняк Ю. В.

У зв`язку з перебуванням у відрядженні судді Воробйової І. А. на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2022 року

№ 1397/0/226-22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 листопада 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

У зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці на підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2023 року № 1589/0/226-23 справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2023 року справу передано судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Гулько Б. І., Коломієць Г. В.,

Лідовець Р. А.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року поновлено касаційне провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій

не врахували судову практику Верховного Суду у подібних справах і зробили безпідставні висновки про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому вказує про необхідність відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 31 жовтня 2018 року

у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 10 листопада 2020 року

у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить нормам ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт - кредитор-банк або інша фінансова установа, й які безпідставно враховано судами при вирішенні спору у частині визнання недійсними правочинів, стороною яких вона є.

У цій частині посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду у справах про розмежування договорів факторингу

та відступлення права вимоги, у тому числі, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження

№ 12-97гс18), яку судами не враховано при вирішенні спору, а також указує,

що сторони оспорюваних позивачем договорів не надають йому фінансові послуги, договорів про додаткові виплати між ними не укладалося.

Уважає, що у спірних правовідносинах вона уклала договори відступлення права вимоги (цесії), а не факторингу. Метою цього було передання самого права

без набуття функції кредитодавця у повному обсязі. Тобто відбулася заміна кредитора у грошовому зобов`язанні, а не заміна кредитодавця у кредитному договорі.

Посилається на відсутність заборони юридичній особі укладати договір

про відступлення права вимоги боргу з фізичною особою, а також на те,

що ОСОБА_1 не довів, що укладенням таких договорів порушено його права.

Крім того, судами не враховано обставини, встановлені судами при розгляді справи № 295/19747/14-ц за позовом банка до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до банка, третя особа - ОСОБА_7 , про визнання кредитного договору недійсним, у тому числі щодо заміни кредитора у спорі на неї.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від ОСОБА_1 , в якому він просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2/7/010208, за умовами якого банк надав останньому кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку у розмірі 33 000,00 доларів США строком

до 31 січня 2023 року зі сплатою 12 % річних, які було збільшено до 14 % річних додатковою угодою від 05 листопада 2008 року № 1 (а. с. 88-90, 143, т. 1).

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за цим кредитним договором, між ОСОБА_1 та банком 01 лютого 2008 року укладено договір іпотеки

№ 2/7/010208/S-1, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_1 , а також у цей самий день укладено договори поруки: № 2/7/010208/S-2 із поручителем

ОСОБА_3 , № 2/7/010208/S-3 із поручителем ОСОБА_4

та № 2/7/010208/S-4 із поручителем ОСОБА_7 (а .с. 141, 142, 144, т. 1,

а. с. 42, т. 2).

30 травня 2019 року AT «БМ-2018», який є правонаступником банка, згідно

з договором № 30/05/2019 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення відступило ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» право вимоги за вказаними кредитним договором та договорами забезпечення (а. с. 100-102, т. 1).

Цього самого дня складено акти приймання-передачі документації до зазначеного договору та прав вимоги (а. с. 103, 104, т. 1).

Пунктом 2.1 цього договору сторони погодили, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору в порядку та строки, встановлені цим договором.

Розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, станом на 30 травня 2019 року, становить 39 312,96 доларів США, еквівалент ? 1 049 002,50 грн, що вказано в пункті 2.2 договору.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили ціну договору - 200 000,00 грн.

30 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. нотаріально посвідчено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», зареєстрований у реєстрі за номером 750 (а. с. 105-106, т. 1).

Цього самого дня ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» відчужило права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення ОСОБА_2 згідно з укладеного договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, а також згідно з посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. договору про відступлення прав вимоги

за іпотечним договором (зареєстрованого в реєстрі за номером 751) (а. с. 108-109, 112-113, т. 1).

У пункті 2.1 указаного договору сторони визначили, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Згідно з пунктом 2.2 зазначеного договору розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, станом на 30 травня 2019 року, складає 39 312,96 доларів США, еквівалент - 1 049 002,50 грн.

Пунктом 4.1 договору визначено ціну договору у розмірі 210 000,00 грн.

У день укладення цих договорів складено акти приймання-передачі документації до договорів та прав вимоги (а. с. 103-104, 107, 149-150, т. 1).

АТ «БМ-2018», ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 направили ОСОБА_1 , як боржнику у зобов`язанні, повідомлення про відступлення права вимоги

за кредитним договором та договорами забезпечення, за іпотечним договором

від 31 травня 2019 року й 07 червня 2019 року відповідно (а. с. 115-117, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 обґрунтовував свій позов тим, що договори про відступлення права вимоги грошових зобов`язань

за кредитним договором та договорами забезпечення, укладені 30 травня

2019 року між AT «БМ-2018» та TOB «ФК «Інвест-Кредо», а потім у цей самий день між товариством та ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки фактично є договорами факторингу. При цьому TOB «ФК «Інвест-Кредо» уклало відповідний договір

із фізичною особою, яка в силу закону не має права надавати фінансові послуги.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що AT «БМ-2018» правомірно уклало оспорювані договори з ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», тобто

з фінансовою установою, яка має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Проте, ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» не могло укладати оспорювані договори з фізичною особою, зокрема з ОСОБА_2 , оскільки остання не може надавати фінансові послуги у силу вимог закону.

Надавши оцінку доводам касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії)

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора

у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор

у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора

у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі

№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки,

що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору

є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим,

так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги

є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування

під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає

або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу

до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор

і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги

та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 вказаного Закону зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів,

з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6

Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, за змістом частини першої статті 6 цього Закону договір, якщо інше

не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу

та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи;

5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений

у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк

дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг

та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги,

яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими

у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі

№ 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа,

яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів)

за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків

від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі

та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як уже зазначалося раніше, відповідно до абзацу першого частини першої

статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта

за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга,

яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги

та державне регулювання ринків фінансових послуг»), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору

за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі

№ 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі,

у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці

між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження

№ 12-42гс22).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054

ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження

№ 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилася щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами

не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії

та перебуває у процедурі ліквідації.

З урахуванням наведеного, відступлення права вимоги за кредитним

і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб є можливим за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Отже, доводи касаційної скарги у цій частині є частково обґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій не врахували вищевказаного і зробили помилкові висновки щодо неможливості відступлення права вимоги за кредитним

і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб.

Щодо ціни продажу права вимоги

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені

з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними

від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права

та обов`язки.

Поряд з цим, згідно з частиною третьою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних права, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6

цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента

та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності

та справедливості.

У свою чергу згідно з абзацом першим частини першої статті 632 ЦК України ціна

в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право вимоги,

яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість

та реальну вартість.

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги,

що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.

Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги,

що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника

для їх повного задоволення.

Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент в залежності від ряду обставин), на відміну

від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право

на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду

на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги

та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається)

(пункт 7.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, провадження № 14-55цс22).

Вищенаведене спростовує доводи касаційної скарги у цій частині, так як сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги.

Такі правові висновки щодо критеріїв розмежування договору факторингу

та договору відступлення права вимоги (цесії), а також щодо ціни продажу права вимоги викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22),

до вирішення якої зупинялося провадження у справі, яка переглядається Верховним Судом.

При цьому у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновків, викладених у зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги щодо необхідності відступу від відповідних правових висновків Верховного Суду.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року

у справі № 755/10947/17-ц (провадження № 14-435цс18) роз`яснено, що суди

під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо вирішення спору по суті

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій

не вирішували питання щодо розмежування оспорюваних договорів та не робили висновок про те, чи є ці договори договорами факторингу, про що вказує заявник касаційної скарги, чи договорами відступлення права вимоги (цесії).

Разом із цим, ураховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Верховний Суд уважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що оспорювані договори є саме договорами факторингу.

У даному спорі було укладено відповідні договори про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договори про відступлення права вимоги за іпотечним договором між AT «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», а у подальшому між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, визнав недійсним договір від 30 травня 2019 року про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладений між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , а також договір

про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мурською Н. В. 30 травня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за номером 751.

Тобто внаслідок послідовного укладення вищевказаних договорів відповідне право вимоги перейшло до ОСОБА_2 .

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені

до реєстру фінансових установ.

Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Саме з цих підстав виходили суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 .

Такі правові висновки було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Разом із цим, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила

про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

Вирішуючи питання про відступ від указаних правових висновків, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказала, що з урахуванням висновків, викладених

у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження

№ 12-1гс21), фактично відбувся частково відступ від висновку, викладеного

у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження

№ 14-222цс18) (пункт 8.5).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі не вбачала підстав для відступу від висновків, викладених у відповідних постановах Верховного Суду (пункт 8.8).

Разом із цим, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що у справі,

яка переглядається Верховним Судом, діяльність АТ «БМ-2018», як юридичної особи, припинено. Дата запису про припинення - 23 березня 2021 року, підстава - припинення юридичної особи в результаті ліквідації (номер запису 031031021). При цьому строк для заявлення кредиторських вимог визначено з 28 лютого 2019 року. Оспорений договір укладено 30 травня 2019 року.

Питання виконання рішення про припинення юридичної особи врегульовані статтею 105 ЦК України.

Таким чином, наявні правові підстави для укладення оспорюваних договорів

між фінансовою установою та фізичною особою, так як діяльність первісного кредитора-банка припинено.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 ,

на вказане увагу не звернули та зробили помилкові висновки по суті вирішення спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині

або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки

чи оцінки доказів, касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій і відмовляє

у задоволенні позову, а тому сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання відповідних апеляційної та касаційних скарг у загальному розмірі 8 452,40 грн підлягає стягненню на користь останньої з позивача.

Позивач посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»,

так як є учасником бойових дій.

Із цього приводу Верховний Суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 545/1149/17 (провадження № № 14-730цс19) зроблено висновок,

що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються

від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом

з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів

їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII

«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22

цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій

та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб

з урахуванням положень статей 12, 22 Закону № 3551-XII»

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 285/3858/17 (провадження № 61-34722св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час постановлення ухвали суду про усунення недоліків апеляційної скарги) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Верховний Суд зазначає, що зазначена пільга щодо сплати судового збору поширюється на учасників бойових дій, які звертаються до суду як позивачі

за захистом своїх порушених прав».

Відповідно до правового висновку, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 9901/70/20 (провадження

№ 11-128заі20) пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними

з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Подібні висновки зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19),

від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

Системний аналіз наведених норм закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи).

З урахуванням змісту позовної заяви та оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд уважає, що вищезазначений розмір судового збору слід стягнути з позивача на користь заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року

та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «БМ-2018», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна,

про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 452 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець