КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4114/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року (суддя Твердохліб Ю.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконним рішенням органу державної влади,

встановив:

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області матеріальну шкоду, завдану неправомірним рішенням про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої у Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ , зона 03, квартал 003), у розмірі 1 611 432грн, а також судові витрати по справі.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що 15 квітня 2020 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,3 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ , зона 03, квартал 003) для ведення особистого селянського господарства та передання її у власність, однак наказом відповідача від 21 травня 2020 року № 10-8440/15-20-сг йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки.

Позивач посилався на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року визнано протиправним наказ відповідача та зобов`язано його повторно розглянути клопотання про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки. Однак, ще до прийняття вказаного рішення адміністративним судом, йому стало відомо, що відповідачем та представниками місцевої влади поспіхом присвоєно кадастрові номери та надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення ряду земельних ділянок на території Бориспільського району Київської області, в тому числі і земельної ділянки, на яку він претендував, та яку було розділено на три окремі земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:003:0393, :03:003:0394 та :03:003:0395.

Вказані дії відповідача унеможливили виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року.

Позивач посилався на те, що надаючи неправомірну відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, відповідач завдав йому матеріальну шкоду у розмірі, яка дорівнює вартості земельної ділянки, на яку він претендував, оскільки якби він отримав земельну ділянку у власність, то у нього виникло б право власності на земельну ділянку, що включає у себе право розпорядження нерухомим майном, а отже на її відчуження та отримання на свою користь відповідних грошових коштів. Крім того, він мав намір вести на земельній ділянці селянське господарство, тому починаючи з 21 травня 2020 року, він міг виростити на дату звернення до суду з даним позовом два врожаї сільськогосподарської продукції та вільно реалізувати вирощене за ринковими цінами.

Позивач стверджував, що вартість таких земельних ділянок за даними інформаційних ресурсів мережі Інтернет може коливатися від 1 200 доларів США до 1 500 доларів США за 0,01 га, тобто з врахуванням величини розміру бажаної до відведення земельної ділянки, вирахувавши середньо арифметичне, вартість земельної ділянки становить 1 100 000грн.

У квітні 2023 року позивач подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 1 611 432грн, посилаючись на висновок експерта про оцінку земельних ділянок.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та стягнути судові витрати, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року не є підставою для стягнення з відповідача заявленої ним суми матеріальної шкоди, оскільки вказаним рішенням було відновлено його право на розгляд його клопотання у відповідності до вимог чинного законодавства України, так як вказаним рішенням адміністративного суду не було відновлено його право, оскільки, у зв`язку із подальшими діями відповідача, дане рішення неможливо виконати.

Крім цього позивач вважає, що в нього немає необхідності доводити факт порушення свого права на отримання у власність земельної ділянки, оскільки такі обставини були предметом розгляду справи в адміністративному суді та не потребують додаткового доказування для підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, які є підставою для відшкодування шкоди.

Також позивач посилається на безпідставне не застосування судом першої інстанції норми статті 22 ЦК України, оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав оцінки поняттю збитків у розумінні упущеної вигоди, попри посилання саме на цю норму права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області - Баєшу В.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, прийнятим із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що позивач у своєму позові безпідставно посилається на той факт, що рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області надавалось про відмову у передачі у власність земельної ділянки та призвело у свою чергу до завдання позивачу майнової шкоди, хоча насправді відповідачем надавалась відмова у наданні дозволу на розробку проекту земельної ділянки. Враховуючи викладене, на думку представника відповідача, для визначення розміру матеріальної шкоди позивач мав би застосовувати нормативну, а не ринкову оцінку землі.

Таким чином, представник відповідача також стверджує, що стягнення на користь позивача витрат у вигляді оплати на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є безпідставним.

Крім цього представник відповідача стверджує, що надання відповідачем дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку, а тому сам факт понесення позивачем матеріальних збитків є сумнівним, а отже відсутні підстави для стягнення матеріальної шкоди. Також представник відповідача зазначає, що спірна земельна ділянка позивачу не належала та не перебувала у його користуванні, що підтверджується рішенням адміністративного суду.

ГУ Держгеокадастр у Київській області, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.228), свого представника у судове засідання не направило, клопотання про перенесення судового засідання не подало, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ліпаткіної Е.В., яка апеляційну скаргу підтримала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, та є учасником бойових дій (с.с.5,6).

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Київській області з клопотанням про надання йому, як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3 га, розміщеної в Київській області, КОАТУУ: , зона 03, квартал 003, та передачу вказаної земельної ділянки йому у власність (с.с.10).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-8440/15-сг від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області, орієнтований розмір земельної ділянки 0,3000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства через невідповідність ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України (с.с.12,13).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 21 травня 2020 року № 10-8440/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,3 га, яка знаходиться в Бориспільському районі Київської області (КОАТУУ , зона 03, квартал 003), для ведення особистого селянського господарства та прийняти рішення по даній заяві з урахування правової оцінки, наданої судом (с.с.14-23).

Відомостей про виконання рішення суду матеріали справи не містять.

Згідно витягу із Державного земельного кадастру від 5 березня 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0393, площею 0,12 га, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, з 10 лютого 2021 року перебуває у власності ОСОБА_2 ; земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0394, площею 0,12 га, цільове призначення - для ведення

індивідуального садівництва, з 10 лютого 2021 року перебуває у власності ОСОБА_3 ; земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0395, площею 0,12 га, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, з 10 лютого 2021 року перебуває у власності ОСОБА_4 (с.с.24, 25, 26).

Відповідно до висновку судового експерта Боброва Д.Ю. ТОВ «Оціночна компанія «експерт ІН» за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 16 листопада 2022 року № 1/2022, ринкова вартість земельних ділянок з кадастровими номерами :03:003:0393, :03:003:0394, :03:003:0395 становить 537 144грн кожна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року не є достатньою підставою для стягнення з відповідача заявленої позивачем суми матеріальної шкоди, оскільки оскарження дій чи бездіяльності органів державної влади є правом особи, яким, у даному випадку і скористався позивач. Вказаним судовим рішенням були поновлені права позивача на розгляд його клопотання у відповідності до вимог чинного законодавства України, будь-яких інших обставин, зокрема, щодо заподіяння шкоди позивачу та причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю відповідача не встановлено.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній

особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, обґрунтовуючи розмір шкоди, яка підлягає стягненню на його користь, вартістю земельної ділянки, яку він мав намір отримати у власність, посилався на те, що він міг розпорядитися цією земельною ділянкою, продавши її, а також міг виростити врожай та продати його за ринковими цінами, тобто фактично порушував питання про компенсацію йому вартості майнової шкоди у розмірі вартості земельної ділянки, яку йому не надано у власність, ототожнивши її з упущеною вигодою.

За змістом статті 22 ЦК України майнова шкода може полягати у втратах, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витратах, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права.

Аналіз вказаної норми свідчить, що відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки, тобто право на компенсацію майнової шкоди у розмірі вартості земельної ділянки, може вимагати лише власник такої земельної ділянки, який її втратив.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Позивач не набув права власності на земельну ділянку, яка за його твердженням у подальшому була поділена на три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:003:0393, :03:003:0394, :03:003:0395, і відповідно не міг її втратити, у зв`язку з чим не може вимагати компенсацію йому майнової шкоди у розмірі вартості цієї земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді

упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається саме на позивача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц зроблено висновок, що тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених частиною третьою статті 12 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач визначав розмір завданої йому шкоди вартістю земельної ділянки, яку мав намір отримати у власність, при цьому, не навів будь-яких обґрунтувань та не надав доказів, що вартість земельної ділянки та розмір упущеної ним вигоди є ідентичними.

Крім того, у період, з яким позивач пов`язував завдання йому шкоди, він не мав права розпорядження земельною ділянкою.

Також колегія суддів зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року лише зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що само по собі не свідчить про негайне набуття позивачем права власності на земельну ділянку та безпосереднє отримання прибутку від її використання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Доводи апеляційної скарги про недостатність обґрунтування висновку суду про відсутність підстав для відшкодування упущеної вигоди, враховані апеляційним судом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 січня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук