н/п 2/490/4412/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії в сумі 20 485,81 грн, інфляційні втрати у сумі 1812,00 грн, 3% річних у розмірі 787,09 грн, пені у сумі 134,32 грн та судові витрати.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у даній справі, поданої в порядку цивільного судочинства з наступних підстав.

В обґрунтування позовної заяви представник позивача посилається на те, що у зв`язку з тим, що власник нежитлового приміщення не звертався до Позивача, щодо укладення договору, згідно п. 5. ст.13 Закону 2189, з 01.11.2022 між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 6092 від 01.11.2022 нежитлових приміщень підвалу, по АДРЕСА_1 , який є публічним договором приєднання. Позивачем внесені відомості в базі товариства як нежитлове приміщення площею 167,0 м? та присвоєно номер 6092 від 01.11.2022, розпочато нарахування по договору.

Відповідно до відомостей № 406598710 з Державного реєстру речових прав об`єктом Відповідача є нежитлові приміщення у підвалі житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 167,0 м? в житловому будинку Літ-А-4. Вказані приміщення знаходяться в загальній системі багатоквартирного будинку. Відповідач володіє нежитловими приміщеннями відповідно до свідоцтва про право власності від 27.04.2006, на підставі рішення ВК ММР замість договору купівлі-продажу № 2246 від 13.07.2004, що підтверджується свідоцтвом про право власності, та інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав.

З листопада 2022 по жовтнь 2024 включно, власнику нежитлових приміщень нараховано за теплову енергію загальнобудинкових потреб (МЗК та допоміжних приміщень) та абонплати на загальну суму 20485,81 грн за яку відповідач не сплатив.

Таким чином, підставою для звернення позивача з даною позовною заявою є невиконання відповідачем - ФОП ОСОБА_1 своїх зобов`язань, як власником нежитлових приміщень, перед ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», яке надає послуги з теплопостачання.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.10.2011р. № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України: господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб`єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4,45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як зазначено вище, звертаючись із цим позовом поданим в порядку цивільного судочинства, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надану теплову енергію в розмірі 20485,81 грн, за місцезнаходженням нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходяться у власності ФОП ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів позову, а саме з Актів надання послуг, позивачем надавалися послуги з постачання теплової енергії відповідачу саме як фізичній особі-підприємцю, на підставі укладеного з ним публічного договору №6092.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП з 28.08.2001 року за основним видом діяльності: «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

Дані щодо припинення відповідачем підприємницької діяльності відсутні.

Аналіз змісту та підстав поданого позову, а також суб`єктний склад сторін свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо невиконання відповідачем ФОП ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», яке надає послуги з теплопостачання, які виникли внаслідок укладення публічного договору між сторонами.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зістаттею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, суддя приходить до висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин між сторонами.

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Викладена вище позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс/18) та Великої Палати Верховного Суду викладеними в постанові від 09.10.2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на те, що справа за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження.

Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст. 7 закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Оскільки позивачу відмовлено у відкритті провадження, у зв`язку тим, що вказаний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028,00 грн, відповідно до платіжної інструкції АБ «Укргазбанк» № 5644 від 24.12.2024 року.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суддя,-

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Повернути Приватному акціонерному товариству «Миколаївська теплоелектроцентраль» () сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн, відповідно до платіжної інструкції АБ «Укргазбанк» № 5644 від 24.12.2024 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня постановлення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова