КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/8573/23
провадження № 22-ц/824/2819/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року в складі судді Бондаренко О. В.,

встановив:

20.06.2023 Державне підприємство «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» ( далі- ДП "УкрНДНЦ") звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Мінекономрозвитку від 30.01.2017 №29-п було покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «УкрНДНЦ» на ОСОБА_1 .

Наказом Мінекономрозвитку від 15.09.2017 № 168-п та наказом ДП «УкрНДНЦ» від 15.09.2017 № 120-к ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора.

Отже, в період з 15.09.2017 по 19.10.2020 генеральним директором ДП «УкрНДНЦ» була ОСОБА_1 з усіма правами і обов`язками, що закріплені в п. 7.5 Статуту ДП «УкрНДНЦ», в тому числі повноваження щодо прийняття та звільнення з посад працівників підприємства.

Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 21.10.2015 № 281-К було звільнено ОСОБА_2 з посади начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року (справа №759/17065/15-ц) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ від 21 жовтня 2015 року № 281 ДП «УкрНДНЦ» про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «УкрНДНЦ». Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 96 620,68 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

21.08.2019 генеральним директором ОСОБА_1 було видано наказ №97-к про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року (справа №759/14652/19) стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток на час затримки виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року за період з 23.02.2017 року по 22.08.2020 року в розмірі 177 519 грн 06 коп. Стягнути з ДП «УкрНДНЦ» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 662 грн 78 коп.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року (справа №759/14652/19) стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 772,33 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року залишено без змін. Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «УкрНДНЦ» про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року залишено без змін.

Отже, в результаті невиконання генеральним директором ОСОБА_1 в терміни, встановлені чинним законодавством України, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року, ДП «УкрНДНЦ» було вимушено сплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.02.2017 по 28.08.2019, чим йому було заподіяно збитки на суму 193 454,17 грн, в тому числі податки.

Крім цього, наказом генерального директора від 28.10.2019 №144/к було звільнено начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року (справа № 759/22393/19) визнано незаконним наказ директора ДП «УкрНДНЦ» № 144-К від 28 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника юридичного відділу відповідно до пункту 1 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» з 29.10.2019 року. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2019 по 12.03.2020 в розмірі 76 376 грн 88 коп. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. В решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 змінено в частині визначення розміру середнього заробітку та стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55 997,14 грн.

Загальна сума збитків за незаконне звільнення ОСОБА_3 становить 55 997, 14 грн.

Загальна сума збитків, завдана ОСОБА_4 ДП «УкрНДНЦ», становить 249 451, 31 грн (193 454, 17 грн + 55 997, 14 грн).

Посилаючись на вказані обставини та положення ст.130, п. 8 ст.134, 237 КЗпП України, ДП «УкрНДНЦ» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у порядку регресув розмірі 249 451, 31 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «УкрНДНЦ» в порядку регресу шкоду в розмірі 247 951, 31 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

11.12.2023 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить визнати нечинним рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року, а також закрити провадження у справі.

Стягнути з ДП «УкрНДНЦ» на її користь грошові кошти в розмірі судового збору за подання апеляційної скарги.

Вважає, що зазначене рішення є незаконним з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2023 року позовну заяву ДП «УкрНДНЦ», яка була підписана генеральним директором ОСОБА_5., було залишено без руху для усунення недоліків - надання до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, для відповідача.

При цьому копію позовної заяви з додатками для відповідача було надано представником ДП «УкрНДНЦ» за довіреністю, термін якої закінчився 31.12.2021.

В порушення вимог п. 2, п. 8 ч.1 ст.257 ЦПК України судом першої інстанції не було залишено позовну заяву без розгляду, внаслідок чого ухвалене по справі рішення необхідне розцінювати як незаконне.

Крім цього, наказом Мінекономіки від 14.06.2023 ОСОБА_5 відсторонено від виконання обов`язків директора ДП «УкрНДНЦ», що підтверджується повідомленням відділу зв`язків з громадськістю та засобами масової інформації Мінекономіки від 14.06.2023 на електронній сторінці (сайті) Мінекономіки, а тому останній не мав повноважень на підписання позовної заяви.

Зважаючи на дані обставини, позовна заява повинна була бути залишена без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України без розгляду.

Зазначає, що ОСОБА_1 не приймала участі при розгляді справи №759/17065/15-ц та №759/14652/19, в яких було встановлено вину адміністрації підприємства у порушенні трудового законодавства, а тому в заяві від 30.10.2023 вона зазначала, що незаконне звільнення ОСОБА_3 відбулося на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення ОСОБА_3 » від 28 жовтня 2019 року № 144/к за підписом генерального директора ОСОБА_1 , але за погодженням Уповноваженого органу управління - Міністерства економіки України, а тому відповідальність за незаконне звільнення повинні нести солідарно як відповідачка, так і посадова особа Міністерства економіки України, яка погоджувала наказ про звільнення. Без залучення співвідповідачем Міністерства економіки України об`єктивний розгляд даної справи є неможливим.

Судом першої інстанції порушено норму матеріального права, а саме ч. 4 ст. 1191 ЦК України, відповідно до якої орган державної влади має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд враховує, що було прийнято Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», який набрав чинності 19.07.2024.

Згідно з вказаним Законом частину першу статті 369 ЦПК України викладено в новій редакції: «Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи».

Прикінцевими положеннями цього Закону установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що апеляційну скаргу подано до набрання чинності вказаним вище Законом, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ДП «УкрНДНЦ», згідно Статуту, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 22.06.2021 №88, засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства економіки України та є державним підприємством, що не має на меті отримання прибутку від своєї діяльності.

Управління підприємством відповідно до повноважень, визначених законодавством та цим Статутом, здійснюється його генеральним директором, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління за пропозицією керівної ради національного органу стандартизації шляхом укладення контракту, у якому визначаються строк найму права, обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення з посади та інші умови найму за погодженням сторін та з урахуванням вимог статті 12 Закону України "Про стандартизацію" ( п. 7. 3 Статуту).

Наказом ДП «УкрНДНЦ» від 21.10.2015 № 281-К було звільнено ОСОБА_2 з посади начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року (справа №759/17065/15-ц) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ від 21 жовтня 2015 року № 281 ДП «УкрНДНЦ» про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «УкрНДНЦ». Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 96 620,68 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Наказом Мінекономрозвитку від 15.09.2017 №168-п ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ДП «УкрНДНЦ».

На виконання наказу Мінекономрозвитку від 15.09.2017 №168-п видано наказ від 15.09.2017 №120-к, відповідно до якого ОСОБА_1 приступила до роботи на посаді генерального директора ДП «УкрНДНЦ» на контрактній основі на строк з 15.09.2017 по 15.09.2018.

21.08.2019 генеральним директором ДП «УкрНДНЦ» ОСОБА_1. було видано наказ №97-к про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року (справа №759/14652/19) стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток на час затримки виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року за період з 23.02.2017 року по 22.08.2020 року в розмірі 177 519 грн 06 коп. Стягнути з ДП «УкрНДНЦ» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 662 грн 78 коп.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року (справа №759/14652/19) стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 772,33 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року залишено без змін. Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «УкрНДНЦ» про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року залишено без змін.

04.06.2021 ДП «УкрНДНЦ», на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 13травня 2021 (справа №759/14652/19), виплатило ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.02.2017 по 28.08.2019, моральну шкоду та судовий збір на загальну суму 191 954,17 грн.

Судом також встановлено, що генеральним директором ДП «УкрНДНЦ» ОСОБА_1 28.10.2019 видано наказ №144-к "Про звільнення ОСОБА_6 ".

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року (справа № 759/22393/19) визнано незаконним наказ директора ДП «УкрНДНЦ» № 144-К від 28 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника юридичного відділу відповідно до пункту 1 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичного відділу ДП «УкрНДНЦ» з 29.10.2019 року. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2019 по 12.03.2020 в розмірі 76 376 грн 88 коп. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. В решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 змінено в частині визначення розміру середнього заробітку та стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 55 997,14 грн.

19.03.2020 та 28.09.2020 ДП «УкрНДНЦ», на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 14.09.2020 у справі №759/22393/19, виплатило ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2019 до 12.03.2020 в розмірі 55 997,14 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті невиконання генеральним директором ОСОБА_1 у встановлені ст. 235 КЗпП України строки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року, ДП «УкрНДНЦ» сплатило ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.02.2017 по 22.08.2019 в розмірі 191 954,17 грн. На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року ДП «УкрНДНЦ» сплатило ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2019 по 12.03.2020 в розмірі 55 997,14 грн.

З огляду на те, що ОСОБА_1 , як посадова особа, яка є винною у незаконному звільненні працівника та затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, на останню має бути покладено обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну ДП «УкрНДНЦ», у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 займала посаду генерального директора ДП «УкрНДНЦ» в період з 15.09.2017 по 19.10.2020.

На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року по справі №759/17065/15-ц наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації з 21 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було видано лише 21 серпня 2019 року.

Крім цього, наказом №144-к від 28.10.2019 ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України.

У подальшому вказаний наказ був визнаний незаконним, а ОСОБА_3 було поновлено на раніше займаній посаді, на його користь ДП «УкрНДНЦ» сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 8 ч. 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі Статуту ДП «УкрНДНЦ», виходив із того, що лише генеральний директор має право видавати накази про поновлення працівника на роботі та накази про звільнення працівників, останній зобов`язаний забезпечувати дотримання трудового законодавства й несе персональну відповідальність за незаконне звільнення працівників та затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.

При цьому суд першої інстанції надав оцінку обставинам, встановленим під час вирішення справи № 759/14652/19, в якій судом встановлено факт порушення вимог ст. 235 КЗпП України в частині негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також справи №759/22393/19, в якій судом встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_3 за наказом ОСОБА_1 , як генерального директора ДП «УкрНДНЦ».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Апеляційний суд погоджується з оцінкою суду першої інстанції преюдиційних обставин, установлених під час розгляду судами вищевказаних справ.

Зокрема, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі № 759/14652/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, встановлено факт затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з вини ДП «УкрНДНЦ», керівником якого була ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у справі №759/22393/19 за позовом ОСОБА_3 до ДП «УкрНДНЦ», 3-тя особа ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди встановлено факт незаконного звільнення працівника за наказом ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Факт затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та незаконного звільнення працівника встановлені судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на поновлення на роботі та звільнення працівників.

Таким чином, ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про поновлення працівника на роботі через два з половиною роки після ухвалення відповідного судового рішення, а також видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки про часткове задоволення позову.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що незаконне звільнення ОСОБА_3 відбулося за погодженням посадових осіб Уповноваженого органу управління - Міністерства економіки України, а тому відповідальність за незаконне звільнення повинні нести солідарно як ОСОБА_1 , так і посадова особа Міністерства економіки України.

Оскільки наказ про звільнення ОСОБА_3 було видано саме ОСОБА_1 , тому остання відповідно до положень статей 134, 237 КЗпП України несе матеріальну відповідальність.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).

Трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі в повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №161/10391/21, постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №676/2149/20.

В даному випадку позов заявлено в контексті покладення матеріальної відповідальності на працівника, а тому, підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 1191 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про існування підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву було підписано 01.06.2023 генеральним директором ОСОБА_5, до видання наказу 14.06.2023 про його відсторонення від виконання обов`язків генерального директора ДП «УкрНДНЦ» на час проведення службової перевірки.

Так обставина, що вказана заява була направлена до суду засобами поштового зв`язку лише 20.06.2023 не свідчить про те, що позовну заяву подано особою за відсутності повноважень на її подання.

Судом встановлено, що вимоги ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2023 року про залишення позовної заяви для усунення недоліків - надання копії позовної заяви для відповідача, було виконано представником позивача - Мельниченко О. В. 25.07.2023 на підставі довіреності від 29.12.2022 №1.5-24/348, яка видана терміном до 31.12.2023 року (а.с.122).

Тобто, правові підстави для висновку, що позовна заява була подана особою, яка не має повноважень на ведення справи, відсутні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук