Справа № 570/4293/23
Номер провадження 2/570/134/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконкому Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод в користуванні власністю- житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

09.08.2023 р. представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ільїн В.А. звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області та з урахуванням заяви вх.20205 від 17.11.2023 р. просить суд усунути перешкоди позивачу у використанні свого права власності: будинковолодіння в АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказує, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Наводить положення статей 317, 318, 319, 383, 391 ЦК України.

З часу набуття права власності на будинок ОСОБА_1 позбавлена права використовувати його для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У вказаному будинку проживають без реєстрації відповідачі, які в судовому порядку ставили під сумнів законність права власності позивача та намагалися скасувати/визнати його недійсним.

На даний час жодних дій щодо звільнення будинку відповідачами не вчиняється, на будь-який діалог не виходять.

Відповідачі не визнають право власності, відмовляються звільнити займане житло в добровільному порядку, чим порушують законне право ОСОБА_1 на використання та розпорядження житлом на власний розсуд та створюють перешкоди у його використанні, не надаючи доступу до будинку.

Вважає, що правомірність проживання відповідачів в будинку АДРЕСА_1 не заснована на законних підставах.

Власник сьогодні у повній мірі не може володіти своїм, гарантованим Конституцією правом власності - що полягає у володінні, користуванні та розпорядженні, тобто має перешкоди у здійсненні права власності на будинок АДРЕСА_1 , необхідність в усуненні яких і є підставою для позивача і звернення до суду з таким позовом.

Вимоги позивача викладені відповідно до положень статті 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30.06.1983 р. не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) та у постанові ВС від 16.12.2020 р. у справі №1892/7347/18).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України, унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до п.4 ч. 1 зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту.

За вказаною адресою відповідачі проживають без реєстрації, вони не є членами сім`ї позивача чи близькими родичами в розумінні цивільно-правових відносин. Вони є членами сім`ї брата ОСОБА_1 , який до смерті проживав та був зареєстрований за вказаною адресою за згодою померлої матері.

Жодних домовленостей або укладених договорів стосовно проживання у вказаному будинку між сторонами немає.

Наводить положення пункту 33 Постанови ВП ВС від 04.09.2019 р. у справі №761/5115/17 (провадження №14-391цс19), де вказано, що «одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Зважаючи на те, що сутність негаторного позову полягає в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду, з таким позовом особа може звернутися в будь-який час поки існують правовідносини та правопорушення (постанова Верховного суду від 16.12.2020 р. у справі №182/7347/18).

У відзиві (а.с.51-55) представник відповідачів адвокат Дем`яненко Л.П. вважає, що провадження у справі слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Вказує, що позовні вимоги відповідачі не визнають у повному обсязі.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19.05.2023 р. у справі № 570/4472/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення із житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_7 було відмовлено. Рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалося і набрало законної сили.

Як убачається зі змісту даного позову, ОСОБА_1 повторно звернулася до тих самих відповідачів, з тим самим предметом і з тих самих підстав.

Так предметом як попереднього , так і даного позову є матеріально-правова вимога ОСОБА_1 про виселення з будинку АДРЕСА_1 усіх відповідачів разом з неповнолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тій підставі, що їх проживання є перешкодою в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком.

Згідно доданого до позову Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. 17.09.2018 р., р. №1125, ОСОБА_1 належить право власності на вищевказаний житловий будинок.

Вказане свідоцтво не є належним і допустимим доказом права власності ОСОБА_1 на будинок, оскільки згідно ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то це право виникає з моменту державної реєстрації.

Доказів державної реєстрації свого права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не надала.

У рішенні Рівненського районного суду від 19.05.2023 р. у справі №570/4472/19 вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Повторне звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є втручанням у їхнє право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції прав і основоположних свобод на предмет пропорційності при тому, що як встановив Рівненський районний суд у справі № 570/4472/19, в належний позивачу на даний час житловий будинок відповідачі вселилися з дозволу його власника.

Посилання представника позивача ОСОБА_1 - Ільїна В. на п. 33 постанови ВП ВС від 04.09.2019 р. у справі №761/5115/17 і постанову ВС від 16.12.2020 р. у справі №182/7347/18 є неприйнятними, оскільки згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тоді як правовідносини у даній справі і справах №761/5115/17, №182/7347/18, є різними.

У справі №761/5115/17 позивачем був орендар, договір оренди нежитлового приміщення з яким не був розірваний чи визнаний недійсним, а перешкоди у здійсненні ним права користування орендованим майном чинив його власник.

У справі №182/7347/18 позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок шляхом виселення з нього без надання іншого житлового приміщення відповідачів висунув власник, але підставою позову стало те, що між ним та відповідачами існувала домовленість про тимчасове проживання відповідачів у будинку на час його проживання за кордоном, з метою догляду за домоволодінням, однак після його повернення на постійне місце проживання в Україну, відповідачі відмовляються звільнити належний йому на праві власності житловий будинок та переїхати на своє постійне місце проживання, чим створюють незручності та перешкоди у користуванні належним йому майном.

Встановлені судами обставини свідчили про те, що відповідачі вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності позивачу тимчасово, підтвердженням чого є факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо і відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та особами, які тимчасово користувалися зазначеним нерухомим майно за попередньою домовленістю з власником про управління житлом на час його відсутності, у зв`язку з тимчасовим його проживанням за кордоном.

Оцінюючи виселення відповідачів з житлового будинку належного на праві власності позивачу на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами існувала домовленість з приводу тимчасового проживання відповідачів у житловому будинку, по-друге, відповідачі забезпечені іншим житлом, зокрема мають постійне зареєстроване місце проживання за адресою, яке належить на праві власності одному з них.

Рішенням Рівненського районного суду від 19.05.2023 р. у справі №570/4472/19 встановлена відсутність у відповідачів по даній справі іншого житла і підстави для виселення їх без надання іншого житла - відсутні.

Наводить правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 25.06.2019 р. у справі №924/1473/15 зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами, при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (п.7.43 Постанови).

Підставою даного позову ОСОБА_1 додатково зазначила статті 401-406 ЦК України, якими унормовано питання сервітуту, зокрема п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, згідно якої сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту (підставою позову у справі №570/4472/19 були ст.ст. 157, 116 ЖК України).

У справі №182/7347/18 Верховний Суд вказав, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішення справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Із змісту даного позову та додатків до неї позивач ОСОБА_1 вважає проживання відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_1 без реєстрації (Олександрійською сільською радою Рівненського району 06.07.2023 р. відповідачі були зняті із зареєстрованого місця проживання на підставі її заяви) обставиною, яка свідчить про припинення для них сервітуту, тобто користування чужим майном.

По-перше, правомірність дій Олександрійської сільської ради була оскаржена відповідачами до Рівненського окружного адміністративного суду.

По-друге, по висновку Верховного Суду у справі №753/8506/19 від 19.04.2023 сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника житла.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами, не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Із врахування правових висновків Верховного Суду у справі №924/1473/15 доповнення ОСОБА_1 даного позову новою обставиною, яка полягає у відсутності реєстрації місця проживання відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, при збереженні у ньому первісних обставин, зазначених у справі №570/4472/19, зміна нею посилання на норми матеріального права (ст.406 ЦК України замість ст.ст. 157, 116 ЖК України), не є зміною підстав позову у даній цивільній справі, у зв`язку з чим провадження у ній підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Остапчук Л.В. від 28.08.2023 р. позовну заяву залишено без руху (а.с. 19-20).

Ухвалою суду від 22.11.2023 р. відкрито провадження у справі та ухвалено дану справу розглядати за правилами загального позовного провадження; замінено третю особу на Орган опіки та піклування виконкому Олександрійської сільської ради Рівненського району; витребувано у третьої особи висновок про можливість виселення неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34-35).

Ухвалою суду від 23.01.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 71).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Красовського О.О. від 14.02.2024 р. прийнято справу до свого провадження та призначено до судового розгляду по суті (а.с.76).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Красовського О.О. від 23.07.2024 р. у задоволенні заяви про відвід відмовлено (а.с.105-106).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Красовського О.О. від 23.07.2024 р. заяву про самовідвід задоволено (а.с.111-113).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Гнатущенко Ю.В. від 18.11.2024 р. прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області в особі судді Гнатущенко Ю.В. від 18.12.2024 р. у задоволенні клопотання представника відповідачів адвоката Дем`яненко Л.П. про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України - відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ільїн В.А. позовні вимоги підтримав та просить їх задовільнити.

У судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Дем`яненко Л.П. просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи ООП виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області у судове засідання не з`явився. У клопотанні вх.384 від 08.01.2024 р. сільський голова О. Гуц просить здійснити розгляд справи без їхньої участі, за наявними у справі матеріалами (а.с.62-63).

Суд, вислухавши представників сторін, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив учасникам справи рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 17.09.2018 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дацюк С.Г. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де остання посвідчила, що на підставі Заповіту, посвідченого Матвійчук В.К. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області від 26.09.2009 р. зареєстрованого в реєстрі за №1853, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 , 1927 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в тому числі з урахуванням 2/3 частки спадщини від якої відмовилися спадкоємці за заповітом сини померлого: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з земельної ділянки, яка розташована на території села Олександрія Рівненського району Рівненської області. Земельна ділянка площею 0,1800 га в межах з планом: яку передано для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1126 (а.с.4).

17.09.2018 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дацюк С.Г. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де остання посвідчила, що на підставі Заповіту, посвідченого Матвійчук В.К. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області від 26.09.2009 р. зареєстрованого в реєстрі за №1853, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 , 1927 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в тому числі з урахуванням 2/3 частки спадщини від якої відмовилися спадкоємці за заповітом сини померлого: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Спадщина, на яку видано свідоцтва, складається з житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №1125 (а.с.30).

Як убачається із засвідченої представником позивача адвокатом Ільїним В.А. довідки №1100, виданої 15.02.2019 р. Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані особи: ОСОБА_2 , 1972 р.н., ОСОБА_5 , 1992 р.н., ОСОБА_3 , 1994 р.н., ОСОБА_7 , 1995 р.н., ОСОБА_11 , 1987 р.н., ОСОБА_6 2019 р.н. (а.с.5).

Як убачається із засвідченої представником позивача адвокатом Ільїним В.А. архівної довідки Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області №837 від 27.08.2019 р., у документах виконкому Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області у погосподарській книзі №3 (с.Олександрія) за 2006-2010 роки є відомості про господарство ОСОБА_8 : на день смерті ОСОБА_8 за нею рахувалося господарство, яке було розташоване по АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - голова домогосподарства, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - невістка; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - онука; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - онук; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - онука; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 - онука. За господарством рахувався 3-кімнатний житловий будинок, загальною площею 56.2 кв.м. та земельна ділянка загальною площею 0,18 га (в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,18). ОСОБА_8 дійсно була зареєстрована та постійно проживала за цією адресою до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/4472/19 від 19.05.2023 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування: служба у справах дітей Рівненсьеої районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном, а саме будиноковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього відповідачів - відмовлено. Рішення набрало законної сили 29.06.2023 р. (а.с. 56-59).

Як убачається із засвідченої представником позивача адвокатом Ільїним В.А. довідки, виданої Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області №484 від 14.07.2023 р., за адресою: АДРЕСА_1 на цей час ніхто не зареєстрований (а.с.10).

З відповіді ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області №5688/6328 від 17.08.2023 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 06.07.2023 р. знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

З відповіді ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області №5688/6329 від 15.08.2023 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.07.2023 р. знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

З відповіді ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області №5688/6330 від 15.08.2023 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 06.07.2023 р. знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

З відповіді ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області №5688/6331 від 16.08.2023 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , 06.07.2023 р. знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

З відповіді ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області №5688/6331 від 16.08.2023 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 06.07.2023 р. знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Як убачається з витягу з рішення виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області №161 від 21.12.2023 р. «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про недоцільність виселення малолітньої дитини», розглянувши ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22.11.2023 р. про залучення третьої особи у справі №570/4293/23, про можливість виселення малолітнього ОСОБА_6 , 01.06.2019 р., з будинку, керуючись ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст.19, 141, 176 СК України, ст. 64, 109 ЖК України, ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 34,40 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ПКМУ від 24.09.2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» та рекомендації комісії з питань захисту дитини від 21.12.2023 р., виконавчий комітет Олександрійської сільської ради вирішив затвердити висновок органу опіки та піклування про недоцільність виселення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64).

У змісті вказаного Висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності виселення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 вказано, що відповідно до документів у матері ОСОБА_5 , 1992 р.н., (інформація з ДРРПНМ та РПВНМ, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.12.2023 р. №358639557) та ОСОБА_6 , 2019 р.н. (Інформація з ДРРПНМ та РПВНМ, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.12.2023 р. №358642346) відсутнє житло на праві власності.

18.12.2023 р. ССД Олександрійської сільської ради здійснено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає разом з матір`ю за вказаною адресою.

Також депутатом Олександрійської сільської ради та сусідами було проведено обстеження за даною адресою та підтверджено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають за даною адресою без реєстрації місця проживання, згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/005052916 від 06.07.2023 р., вказані особи були зняті з реєстрації за місцем проживання за заявою власника (а.с. 65-66).

На думку суду, позивач не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися спірним житловим будинком.

Судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку. Наведені позивачем у змісті позову підстави щодо неможливості використання спірного житлового будинку для власного проживання та проживання членів її сім`ї, не можуть свідчити про порушення відповідачами майнових прав позивача.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішення Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/4472/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ООП: ССД Рівненської районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном встановлено, що відповідачі були членами сім`ї (дружина, діти та внук) ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 та був сином ОСОБА_8 і братом ОСОБА_1 , постійно до дня смерті проживав в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується обґрунтуваннями сторін, викладеними у позовній заяві і відзиві на позовну заяву та письмовими доказами.

На даний час у вказаному житловому будинку проживають відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання якої в будинку зареєстроване з 01 червня 1992 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання якої в будинку зареєстроване 17 червня 2008 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання якого в будинку зареєстроване 17 листопада 2010 року; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання якої в будинку зареєстроване 06 березня 2012 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого в будинку зареєстроване 19 червня 2019 року, що підтверджено довідкою №1100 від 15 серпня 2019 року, виданою Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області та інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області (т.1 а.с.5, 13-17).

Отже, позивач ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку з 2018 р., а відповідачі були зареєстровані та користувалися і користуються вказаним спірним житловим будинком ще задовго до виникнення у позивача правомочностей власника вказаної нерухомості, зокрема ОСОБА_2 ще з 1992 р., натомість місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстроване 19 червня 2019 року, тобто після виникнення у позивача правомочностей власника вказаної нерухомості.

До того ж вказані обставини сторонами під час розгляду справи не заперечувалися.

При цьому, власне позивач не проживає і не користується спірним житловим будинком та не зареєстрована у ньому, що також сторонами не оспорюється.

Відповідачі фактично проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також сторонами не оспорюється, а навпаки підтверджено позивачем у позовній заяві: «Так у вказаному будинку проживають без реєстрації Відповідачі, які в судовому порядку ставили під сумнів законність права власності позивача та намагалися скасувати/визнати не дійсним його. На сьогоднішній день жодних дій щодо звільнення будинку Відповідачами не вчиняється, на будь-який діалог не виходять» (а.с.32 зворот).

Як убачається із заяви по суті справи - відзиву представника відповідачів адвоката Дем`яненко Л.П. (а.с. 54), та Висновку ООП щодо недоцільності виселення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а.с. 65), на підставі заяви позивача ОСОБА_1 Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області 06.07.2023 р. відповідачі були зняті із зареєстрованого місця проживання, що також не заперечується стороною позивача.

Отже, матеріали справи не містять доказів, що станом на 14.07.2023 р. (а.с. 10) та на дату подання позову 09.08.2023 р. (а.с.1) за адресою: АДРЕСА_1 хтось зареєстрований.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 754/41/23 (провадження № 61-17870св23) вказано, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповіднодо статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 405 ЦК України 1. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею Стаття 406 ЦК України 1. Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. 2. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. 3. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. 4. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 4 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17 при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Отже, у постанові Верховного суду від 10.10. 024 р. у справі № 754/41/23 (провадження № 61-17870св23) вказано, що Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, у справі спір виник між позивачем ОСОБА_1 як власником спірного будинку та членами сім`ї колишнього власника, які користується вказаним будинком та проживають в ньому разом із малолітньою дитиною.

Суд під час вирішення вказаного спору керується тим, що позивач ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачами дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися спірним житловим будинком. У зв`язку з чим судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку.

Фактичні обставини, на які посилається позивач як на підставу позову, не може свідчити про порушення відповідачами майнових прав позивача.

Суд уважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, судом перевірено доводи позивача про виселення із житлового приміщення відповідачів у справі на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та досліджено, чи відповідає виселення відповідачів зі спірного будинку необхідності захисту права власника, дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими.

Судом враховано, те, що з моменту набуття житлового будинку у власність у порядку спадкування, позивач добровільно надавала згоду відповідачам, зокрема, малолітньому ОСОБА_6 , 2019 р.н., на користуватися спірним будинком та проживання в ньому. Вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_6 , 2019 р.н., набув право користування спірним будинком за згодою власника житлового будинку - ОСОБА_1 й тривалий час проживає у цьому будинку разом зі своєю матір`ю - відповідачкою по справі ОСОБА_5 - дочкою померлого брата позивача.

Крім того, системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі користується іншим житловим приміщенням, чи у їх власності перебуває інше житлове приміщення.

Позивач також не довела факту чинення їй перешкод відповідачами у користуванні спірним будинком.

Крім того, судом установлено, що після того, як у вересні 2018 р. позивач набула у власність у порядку спадкування вказану нерухомість, відповідачі продовжували проживати за вищевказаною адресою.

Отже, судом установлено, що відповідачі проживають у спірному житловому будинку доволі тривалий час, ще з 1992 року, спірний будинок для деяких з них є - батьківським будинком.

Після набуття у власність позивачем у порядку спадкування спірної нерухомості між сторонами склалися неприязні відносини.

При цьому права позивача у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, приймаючи у спадок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона знала про проживання в ньому відповідачів, у яких відсутнє інше житло.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконкому Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської областіпро усунення перешкод ОСОБА_1 у використанні свого права власності: будинковолодіння в АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України (ID) № НОМЕР_2 , виданий 10.06.2019 р.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України (ID) № НОМЕР_3 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України (ID) № НОМЕР_4 , виданий 25.10.2022 р.;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України (ID) № НОМЕР_5 , виданий 24.04.2019 р.;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконкому Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, вул. Свято-Преображенська, 66, м. Олександрія, Рівненський р-н., Рівненська обл., 35320, .

Повне судове рішення складено 26.12.2024 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.