КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 758/5138/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6429/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» - адвоката Кругленка Миколи Сергійовича та представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - адвоката Храновського Віктора Михайловича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію та припинення права іпотекодержателя,

встановив:

у квітні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», посвідчений приватним нотаріусом Швецем Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2282; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року щодо внесення змін до відомостей про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 ; припинити право іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року, прийнятого на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. і зареєстрованого в реєстрі № 2282.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 30 січня 2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-001/009/2008 від 30 січня 2008 року, за яким їй надано споживчий кредит на суму 152 250 доларів США. Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки № PML-001/009/2008 від 30 січня 2008 року, що був укладений між нею та банком. Предметом договору іпотеки стала її двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 99,60 кв.м.

Позивачка зазначала, що їй стало відомо, що АТ «ОТП Банк» відступило право

вимоги за вказаними договорами на користь ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», шляхом укладення договору про відступлення права вимоги б/н від 10 липня 2020 року, яким було відступлено право вимоги за кредитним договором, та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. і зареєстрованим в реєстрі за № 2282. Відомості про відступлення права вимоги за договором іпотеки були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийняв рішення, індексний номер 53073007 від 10 липня 2020 року, яким змінив іпотекодержателя з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «АСАП».

Позивачка стверджувала, що не була обізнана про укладення цих договорів та дізналась про їх існування 6 серпня 2020 року після ознайомлення з матеріалами справи № 640/17134/20 про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником. Крім цього, перед укладенням вказаних договорів АТ «ОТП Банк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., яка 11 липня 2019 року видала виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 194, виконання якого здійснюється у виконавчому провадженні № 60272110.

Позивачка вважала, що оскаржуваний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки її квартира, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № PML-001/009/2008 від 30 січня 2008 року, є її єдиним житлом, яке вона та її малолітня донька використовують для постійного проживання, а її площа становить 99,60 кв.м та не перевищує межі, встановлені в абзаці 2 підпункту 1 пункту 1 цього Закону.

Також позивачка стверджувала, що оскаржуваний договір є недійсним в силу положень частини 1 статті 227 ЦК України, оскільки нормами чинного законодавства України передбачено, що для укладення договору факторингу, предметом якого є іноземна валюта, фінансовій установі необхідна ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій, однак у ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» така ліцензія відсутня.

Крім цього позивачка зазначала, що АТ «ОТБ Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» право вимоги за тілом кредиту у розмірі 60 300,02 доларів США та за відсотками у розмірі 49 475,34 доларів США, у той час як АТ «ОТП Банк», звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, направляв їй досудову вимогу № 22-2/863449 від 21 січня 2015 року, у якій банк вимагав погашення боргу за тілом кредиту у розмірі 60 300,02 доларів США та відсотків у розмірі 2 702,55 доларів США. Отже, банк відступив право вимоги у розмірі, що перевищує суму, зазначену у досудовій вимозі і не мав права нараховувати проценти після досудової вимоги. У той же час, правозастосовна практика Верховного Суду свідчить, що відступлення права вимоги може здійснюватися відповідно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Позивачка вважала, що недійсність договору відступлення кредиту спричиняє і недійсність договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, оскільки останній є похідним договором забезпечення виконання основного зобов`язання.

Крім цього, позивачка стверджувала, що згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 53073007 від 10 липня 2020 року підлягає скасуванню у зв`язку з недійсністю договору, на підставі якого таке рішення прийняте.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за

договором іпотеки від 10 липня 2020 року, укладений між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП», посвідчений приватним нотаріусом Швецем Русланом Олеговичем і зареєстрований в реєстрі за № 2282; скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 53073007 від 10 липня 2020 року, яким внесено зміни до відомостей щодо суб`єктів іпотеки, якою обтяжена квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АСАП» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 724грн в рівних долях по 1 362грн з кожного відповідача.

У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» - адвокат Кругленко М.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно неможливості набуття ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами через відсутність у останнього ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки оскаржуваний договір не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства, оскільки відсутні докази, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору. У той же час, нормами діючого на той час законодавства не було передбачено обов`язку з отримання небанківською фінансовою установою ліцензії на здійснення валютних операцій для передачі права вимоги за кредитним валютним договором на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги.

Також представник відповідача вважає, що суд першої інстанції, посилаючись на досудову вимогу нового іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» від 26 лютого 2021 року № 26/02-21/2021, зробив помилковий висновок, що укладенням оспорюваного договору, сторони, без згоди позивачки, змінили умови договору іпотеки від 30 січня 2008 року в частині визначення валюти забезпеченого іпотекою зобов`язання, змінивши долари США на гривні, оскільки оскаржуваний договір взагалі не містить посилання на суму та валюту зобов`язання за основним (кредитним) договором, забезпеченим іпотекою. Крім того, письмова вимога не містить жодних ознак правочину, спрямованого на зміну умов іпотечного договору, а є повідомленням іпотекодержателя, яке надсилається іпотекодавцю (боржнику) у разі порушення останнім основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, та містить вимогу про усунення вказаних порушень. Більше того, незалежно від змісту вказаної вимоги, вона не могла бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки не існувала на момент його укладення, а була надіслана через сім місяців потому.

Представник відповідача зазначає, що ані позивачка, ані суд першої інстанції в своєму рішенні не навели конкретних фактів існування на момент укладення оспорюваного договору реальних ризиків втрати предмета іпотеки через неправомірні дії нового іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «АСАП». Більше того, позивачка у своєму позові посилається не на потенційні порушення її прав та інтересів, а на можливі порушення прав та інтересів АТ «ОТБ Банк», який в свою чергу заперечує проти задоволення позову, що, відповідно до правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 643/12890/19 та від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879, є підставою для відмови у позові, оскільки ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Також представник відповідача зазначає, що посилання суду першої інстанції на

обставини, встановлені у рішенні Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року у цивільній справі № 753/15597/20 є необґрунтованими, оскільки вказане судове рішення не набрало законної сили.

Крім цього, представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки на момент укладення спірного договору, позивачка мала статус суб`єкта, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», оскільки вона була керівником юридичної особи приватного права - Приватного підприємства «Регіональні маркетологічні дослідження», посада якої пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків, що, згідно пункту 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм цього Закону.

Представник АТ «ОТП Банк» - адвокат Храновський В.М. у своїй апеляційній скарзі також просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник відповідача посилається на те, що згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 30 квітня 2020 року, ФК № 1401, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу. Між АТ «ОТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» був укладений договір факторингу, що не передбачає необхідності наявності в останнього індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, оскільки незалежно від валюти боргу, в якій визначена сума зобов`язання, валютою погашення зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня, тому ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» не здійснювало валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, що також узгоджується з положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Також, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 8 серпня 2023 року, висловлену у справі № 910/8115/19, представник відповідача зазначає, що оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, оспорюваний договір про відступлення права вимоги не являється договором факторингу.

Представник відповідача вважає, що на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки відповідно до інформаційної довідки № 223576208 від 11 вересня 2020 року з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачці на праві власності належить Комплекс дорожнього сервісу, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 27 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко І.Г. Оскільки даний комплекс, загальною площею 591 кв.м, включає в себе 344,8 кв.м житлової площі, позивачці, на момент укладення оскаржуваного нею договору, належало два об`єкти нерухомого житлового майна, що виключало можливість застосування до спірних правовідносин положень цього Закону. Більше того, позивачка обіймала посаду керівника Приватного підприємства «Регіональні маркетологічні дослідження», яка

передбачала виконання організаційно-розпорядчих обов`язків, у зв`язку з чим на момент укладення спірного договору на неї не поширювалась дія Закону України «Про запобігання корупції», що також унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи, що посилання на норми Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є безпідставним, оскільки вказаний декрет втратив чинність ще 7 лютого 2019 року на підставі набрання законної сили Законом України «Про валюту і валютні операції», згідно положень якого перехід права вимоги в іноземній валюті від АТ «ОТП Банк» на користь фінансової компанії є валютною операцією, на здійснення якої необхідна ліцензія Національного банку України.

Також позивачка вважає необґрунтованим твердження представника відповідача стосовно того, що незалежно від валюти боргу, валютою виконання грошового зобов`язання є гривня, оскільки воно суперечить правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, згідно якої виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Крім цього, позивачка стверджує, що комплекс дорожнього сервісу, згаданий апелянтами, не відноситься до об`єктів житлового фонду, тому квартира АДРЕСА_1 , є її єдиним житлом.

Позивачка зазначає, що у зв`язку із укладенням спірного договору та вчиненням оспорюваної реєстраційної дії, виникла реальна загроза вибуття вказаної квартири з її власності шляхом відчуження недійсним іпотекодержателем - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», у зв`язку з чим вона навіть вживала заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на предмет іпотеки.

Відповідач АТ «ОТП Банк» та його представник - адвокат Храновський В.М., третя особа приватний нотаріус Швець Р.О., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційних скарг, у судове засідання двічі не з`явилися, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» - адвоката Кругленка М.С., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Мирошніченко В.І., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-001/009/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 152 250 доларів США для придбання нерухомого майна, з кінцевим строком повернення до 26 січня 2018 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,99 % річних, а позичальник зобов`язалася у строк та на умовах, визначених договором, повернути кредит і сплатити проценти.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № PML-001/009/2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка.

21 січня 2015 року ЗАТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_1 досудову вимогу, у якій зазначало про необхідність погашення заборгованості на протязі 30 календарних днів з дати відправлення банком вимоги у розмірі 60 300,02 доларів США - тіло кредиту, 2702,55 доларів США - проценти за користування кредитом.

10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП» укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор (АТ «ОТП Банк») відступив у повному обсязі, а новий кредитор (ТОВ «ФК «АСАП») набув право вимоги у повному обсязі за кредитним договором № ML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 у розмірі 2 956 634грн 66 коп., з яких: 1 624 090,59грн - основний борг; 1 332 544,07грн - відсотки, що за курсом української гривні до долара США станом на момент укладення договору становить: 109 775,36 доларів США, із яких: 60 300,02 доларів США - основна сума боргу, 49 475,34 доларів США - проценти.

Також 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП» укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор (АТ «ОТП Банк») відступив у повному обсязі, а новий кредитор (ТОВ «ФК «АСАП») набув право вимоги у повному обсязі за договором іпотеки № РML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , власник якої ОСОБА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між відповідачами укладений договір факторингу, однак для ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, в тому числі, і передачу права вимоги за кредитами в іноземній валюті, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, яка у ТОВ «ФК «АСАП» відсутня, тому товариство не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, який був укладений з позивачкою.

Також суд першої інстанції зазначив, що у березні 2021 року відповідач ТОВ «ФК «АСАП», як новий іпотекодержатель, надіслало на адресу позивачки вимогу про усунення порушення умов кредитного договору, за змістом якої вимагає погасити прострочену заборгованість у загальному розмірі 2 956 634грн 66 коп., що свідчить про зміну без згоди позивачки суттєвої умови договору іпотеки, а саме зобов`язання, яке визначено у доларах США, а не в українських гривнях, що є неприпустимим.

Крім цього, суд послався на рішення Дарницького районного суду м. Києва по справі №753/15597/20, яким визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 10.07.2020, укладений між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП», про відступлення права вимоги банку за кредитним договором № ML-001/009/2008 від 30.01.2008, та порушення відповідачами положень підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим

правочином.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У справі, що переглядається, позивачка оспорює договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який був укладений 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП».

Оспорюючи зазначений договір позивачка посилалася на:

- порушення сторонами договору Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- відсутність у ТОВ «ФК «АСАП» ліцензії на здійснення валютних операцій;

- зазначення у договорі розміру заборгованості, яка не відповідала розміру заборгованості, зазначеній у вимозі банку від 21 січня 2015 року;

- недійсність договору про відступлення права вимоги за кредитним договором.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,

апеляційний суд зазначає про наступне.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до пункту 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, була керівником ПП «Регіональні маркетологічні дослідження».

Отже, відповідно до вищезазначених положень Закону України «Про запобігання корупції» та неї не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На вказані обставини посилався представник ТОВ «ФК «АСАП» при розгляді справи, однак, суд першої інстанції їх до уваги безпідставно не прийняв.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під

відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17, від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зазначено, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення

права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

У спірному договору відступлення права вимоги за договором іпотеки відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права вимоги, факт отримання прибутку від здійснення операції не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, також умови спірного договору не містять розміру суми, яка була передана за спірним договором.

Крім цього, спірний договір не передбачає можливість здійснення ТОВ «ФК «АСАП» будь-яких операцій з валютними цінностями.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що спірний договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки свідчить про укладення між сторонами договору факторингу.

Також суд першої інстанції не врахував, що договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки є похідним від договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, який позивачка не оскаржувала з підстав того, що він є договором факторингу.

Та обставина, що представник АТ «ОТП Банк» у відзиві на позовну заяву зазначив, що з ТОВ «ФК «АСАП» був укладений договір факторингу, не може бути беззаперечним визнанням судом даного факту, оскільки представник ТОВ «ФК «АСАП» вказану обставину заперечував, а відтак, суд повинен був проаналізувати спірний договір, який є предметом розгляду у даній справі, та зробити свій висновок чи містить цей договір ознаки договору факторингу.

Також суд першої інстанції не врахував, що згідно зі свідоцтвом, виданим 30 квітня 2020 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «ФК «АСАП» зареєстровано як фінансова установа на підставі розпорядження Комісії.

Щодо посилань позивачки на те, що банк відступив право вимоги у розмірі, що перевищує суму, зазначену у досудовій вимозі і не мав права нараховувати проценти після направлення досудової вимоги, то вказана обставина не впливає на дійсність укладеного договору про відступлення права вимоги.

У постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Крім вищезазначеного, апеляційний суд зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» про визнання недійсним договору відступлення прав

вимоги за кредитним договором № ML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 відмовлено.

Висновки суду першої інстанції, що направивши на адресу позивачки вимогу про усунення порушення умов кредитного договору у загальному розмірі 2 956 634грн 66коп., відповідач ТОВ «ФК «АСАП» змінив без згоди позивачки суттєву умову договору іпотеки, а саме зобов`язання, яке визначене у доларах США, а не в українських гривнях, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки вказана вимога була направлена на адресу позивачки після укладення спірного договору і стосується його виконання.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що вказана обставина не була підставою позовних вимог ОСОБА_1 .

Виходячи з вищевикладеного, підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 10 липня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «АСАП», яким було відступлено право вимоги АТ «ОТП «Банк» за договором іпотеки № РML-001/009/2008, укладеним 30 січня 2008 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , не має.

Позовні вимоги про скасуванні рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року щодо внесення змін до відомостей про іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1 та припинення права іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», зареєстроване відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним № 53073007 від 10 липня 2020 року, прийнятого на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. і зареєстрованого в реєстрі № 2282, є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним договору пр. відступлення права вимоги, тому задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП» - адвоката Кругленка Миколи Сергійовича та представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» - адвоката Храновського Віктора Михайловича задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АСАП», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію та припинення

права іпотеко держателя відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук