Справа № 761/1333/24
Провадження № 2/761/5140/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Аббасової Н.В.,

при секретарі: Сухині А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) про стягнення додаткових витрат на дитину, яким просив суд стягнути з відповідачки на свою користь додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 48 796,13 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка ОСОБА_2 є біологічною матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.02.2018 року Подільським районним судом м. Києва було винесено судовий наказ, відповідно до якого було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 25 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

12.04.2018 року відповідно до Розпорядження Подільської РДА у м. Києві № 270 місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено разом з батьком ОСОБА_1 .

У позові зазначено, що відповідачка знала про наявність судового наказу, однак в добровільному порядку його не виконувала. Відповідач звернувся до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення. З того часу аліменти на дитину стягуються в примусовому поряду. Відповідачка платить мінімальний розмір передбачений на дитину відповідного віку.

Позивач зазначає, що враховуючи той факт, що за період з 2018 року по теперішній час відповідачка сплачувала лише мінімальний розмір аліментів, не більше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також те, що позивач на утриманні має ще 2 неповнолітніх дітей є нагальна потреба у компенсації додаткових витрат, які були понесені позивачем з 2017 по 2023 роки.

Згідно розрахунків позивача, ним було понесено наступні додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 : 27 329,66 грн. - оплата форми, тренувань, участі у зборах та чемпіонатах; 46307,44 грн. - оздоровлення сина на морі та у горах після видалення аденоїдів; 9110 грн. - лікування, в тому числі проведення обов`язкового щеплення за віком; 6963,00 грн. - облаштування можливості дитині навчатися онлайн під час пандемії Ковіду; 6283,16 грн. - купівля взуття для професійних занять футболом; 1599,00 грн.- самокат. Загальна сума понесених додаткових витрат на дитину у вищевказаний період становить - 97 592,26 грн. Отже, розумінні ст. 185 СК України, 1/2 цих додаткових витрат, яка підлягає стягненню з відповідачки буде становити -48 796,13 грн.

Оскільки відповідачка в добровільному порядку вказані витрати відшкодувати відмовилась, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2024 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2024 відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

27.03.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, представник відповідачки зазначає, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат, які в розумінні положень ст. 185 СК України, можуть вважатись додатковими витратами на утримання неповнолітньої дитини. Сторона відповідача заперечує щодо витрат на розвиток здібностей сина та придбання спортивного взуття для заняття футболом оскільки позивачем не доведено що дитина має схильність до футболу та має певні досягнення у цьому виді спорту. Крім цього, відповідачка вважає, що зайняття сина спортом шкодить здоров`ю дитини, а не розвиває його здібності. Відповідачка заперечує щодо відшкодування витрат на туристичні поїздки, оскільки відсутні будь які докази, що такі поїздки були зумовлені станом здоров`я дитини та наявністю в неї будь яких хронічних захворювань що потребують гірського повітря та відпочинку біля моря. Щодо витрат на лікування та щеплення, відповідачка вважає, що такі послуги в Україні надаються безкоштовно, а надання таких послуг у приватних клініках було особистим вибором позивача, а тому такі витрати не можуть підлягати розподілу між батьками. З приводу витрат на облаштування можливості дитині навчатися онлайн під час пандемії Ковіду , представник відповідачки зазначає, що купівля дитячого крісла є забезпеченням базових потреб дитини, витрати на які охоплюються сплатою аліментів, а купівля телефону не відносить до потреб по облаштуванню можливості дитині навчатися онлайн під час пандемії Ковіду , оскільки у дитини є комп`ютер, який міг повністю забезпечити дистанційне навчання сина. Також, на думку відповідачки, позивачем не доведено, що купівля самокату є витратами, які необхідні для розвитку здібностей дитини.

Крім цього, у відзиві зазначено, що відповідачка спілкується з сином, під час зустрічей дає йому кишенькові гроші, а також надавала кошти на купівлю спортивного взуття.

Представник відповідачки наголошує, що остання перебуває у скрутному матеріальному становищі, сплачує аліменти, має на утриманні ще одну неповнолітню дитину, а також чоловіка, який хворіє на тяжкі хвороби і також потребує утримання, догляду та допомоги.

09.04.2024 від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

13.05.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою 13.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідачка, її представник у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи, представник відповідачки просив розглядати справу без його участі та відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в місті Києві, актовий запис № 1750.

Син ОСОБА_3 проживає разом батьком.

У зв`язку із наявністю підстав для стягнення додаткових витрат на утримання, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ, відповідно до якого було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 25 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказує на те, що ним понесено додаткові витрати на утримання дитини, які викликані необхідністю розвитку здібностей дитини, оздоровлення, профілактичними щепленнями та лікарськими оглядами. Окрім цього, було придбано одяг, взуття, самокат, телефон, ортопедичний стілець для сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка перебуває на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку з розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач зазначає, що ОСОБА_3 у 6 років (у 2013 році) переніс операцію, йому були видалені аденоїди та рекомендовано лікарями морське та гірське повітря, для профілактики та оздоровлення. Крім того, в дитини певний час спостерігалися проблеми урологічного характеру, у зв`язку з чим позивач всі ці роки намагався виконувати рекомендації лікарів та відвозив сина на відпочинок та оздоровлення. Зокрема за період з 2017 по 2023р.р. дитина відпочивала в Туреччині, в м.Закопане (Польща), в м. Бузіг (Франція), в м. Сет (Франція). Загалом на оздоровлення дитини з 2017 по 2023 рік було витрачено 46 307,44 грн. Отже цих витрат буде становити - 23 153, 72 грн. На думку позивача, саме ця сума підлягає стягненню з відповідачки, як додаткові витрати на оздоровлення сина з 2017 по 2023 роки.

Однак, суд не може віднести дані витрати до додаткових витрат, які викликані особливими обставинами, оскільки в даному випадку доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, можуть бути: висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) та свідчать про необхідність додаткових витрат в даному випадку на курортне лікування.

Позивачем не надано доказів, що необхідність перебування дитини на морі або в горах призначалось лікарями.

При цьому суд звертає увагу на судову практику, в якій зазначено, що не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків оздоровлення на базі відпочинку без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням, у зв`язку з чим суд не може віднести до додаткових витрат (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 (провадження № 61-3891св18).

Що стосується періодичних медичних оглядів, щеплень та лікування ОСОБА_3 за період з 2016 по 2022 рік на загальну суму 9110 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови КМУ від 25.04.2018 №410 «Про договори про медичне обслуговування населення за програмою медичної гарантії» та Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» закладами охорони здоров`я укладаються договори з Національною службою здоров`я України для забезпечення доступу до якісного та безоплатного лікування, в тому числі стоматологічного.

Програма державних гарантій медичного обслуговування населення, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» це програма, що визначає перелік та обсяг медичних послуг, медичних виробів та лікарських засобів, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом, для профілактики, діагностики, лікування та реабілітації у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Відповідно до ст. 35-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» пацієнт має право обирати лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я

Як вбачається з долучених до заяви документів, вказані медичні огляди та медичні маніпуляції проводилися в приватних медичних центрах, зокрема в ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» та ТОВ «Медичний центр Ліор» (а.с.88-117).

Разом з тим, суд вважає, що отримання позивачем платних консультацій та інших платних медичних послуг у комерційних медичних закладах не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, оскільки позивачем не доведено, що здійснені ним витрати в цій частині є крайньою необхідністю чи обумовлені особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України.

Суд враховує, що позивач ОСОБА_1 міг скористатися безоплатним отриманням у державних або комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, гарантованої державою, оскільки протилежного ним не доведено, однак на свій розсуд обрав надання дитині саме платних медичних послуг.

При цьому доказів того, що отримати зазначені ОСОБА_1 медичні послуги не вбачалось можливим та провести їх закладами охорони здоров`я за рахунок коштів Державного бюджету України, позивачем також не надано.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що з початком епідемії Ковіду загальноосвітні школи перейшли на дистанційне навчання, для можливості сина приймати участь на заняттях онлайн ним було придбано сучасний телефон із можливостями приєднання до гугл класів вартістю 5998 грн., а також комфортний ортопедичний стілець, на якому зручно було навчатися сину вартістю 965,62 грн.

У постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні додаткових витрат на дитину, Верховний Суд зазначив, що, встановивши, що придбання планшета не може вважатися додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 201/15248/16-ц Верховний Суд зазначив, що навчання дитини в приватній школі за бажанням одного з батьків; придбання музичного інструменту без надання доказів, що придбання інструменту, спрямовано на розвиток здібностей дитини (наприклад, навчання в музичній школі, досягнення в музиці) і не є способом забезпечення дозвілля; оздоблення кімнати дитини та придбання меблів не є особливими обставинами, які тягнуть покладення на іншого з батьків додаткових витрат.

Таким чином, придбання телефону та ортопедичного стільця, як вказано у позові, необхідних для навчання дитини, суд трактує як добровільне волевиявлення одного із батьків, у даному випадку батька, та є таким, що не пов`язане з особливими обставинами, які потребують додаткових витрат, обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачкою.

Також ОСОБА_1 зазначив, що 26.10.2021 року ним для сина було придбано новий самокат за 1599 грн., який на думку позивача потрібен був дитині для розвитку координації рухів та фізичних навантажень.

Разом з тим суд вважає, що придбання самоката - не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України.

Крім цього, позивач зазначає, що ОСОБА_3 з 2016 року професійно займається футболом, у зв`язку з чим ним було придбано спортивне взуття на загальну суму 6283,17 грн.

На підтвердження того, що дитина перебуваючи за кордоном продовжує займатися футболом, позивачем до позову долучено Довідку Спортивного клубу «Блау-Вайс Зіддінггаузен» (а.с. 15).

Однак зі змісту вказаної довідки не вбачається, що ОСОБА_3 професійно займається футболом, має високі досягнення у футболі чи має якусь особливу схильність до вказаного виду спорту.

Посилання позивача на те, що у дитини є хист до футболу не свідчить про те, що у дитини є певні досягнення та здібності в спорті, які вона має розвивати. Будь-яких висновків компетентних спортивних установ з цього приводу, позивач суду не надав.

Таким чином витрати понесені відповідачем на придбання спортивного взуття також не зумовлені особливими обставинами, пов`язаними з розвитком певних здібностей дитини, а тому вони не можуть бути стягнуті на підставі ст. 185 СК України.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №607/12170/20, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Натомість, позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення ним додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку сина наявних у нього здібностей, талантів, або у зв`язку його хронічною хворобою, у зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 142, 259, 265, 273, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н.В. Аббасова