Справа № 522/8844/24
Провадження № 2/522/5212/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів, визначення місця проживання та порядку спілкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову, та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що після припинення з відповідачем партнерства, відповідач добровільної допомоги на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надає. Дитина знаходиться на утриманні матері. Відповідач внаслідок своїх негативних дій не може забезпечити самостійний та постійний догляд за донькою, її належний розвиток та виховання.

Крім того, позивач просила визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 та встановлення порядку спілкування батька з дитиною.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

20 червня 2024 року на електронну адресу суду від невідомого адресанта надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_2 повністю відхиляє справу № 522/8844/24.

25 червня 2024 року засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_2 повністю відхиляє справу № 522/8844/24 від 04.06.2024 року.

05 та 16 серпня 2024 року, а також 12 листопада 2024 року до канцелярії суду надійшли заяви від імені ОСОБА_2

07 листопада 2024 року до суду з Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов висновок органу опіки та піклування від 04.11.2024 року № 01-11/1837/1-вих.

Позивач звернулась до суду з заявою про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили.

Відповідач відзив на позов до суду не подавав, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до позову документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась дитина - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Вказаний факт не заперечується сторонами.

За змістом ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з ст.183 СК України розміру аліментів може стягуватися у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За заявою того з батьків, з яким проживає дитина, суд виносить рішення про стягнення аліментів з другого з них. Після того, як таке рішення набирає законної сили, у платника виникає зобов`язання перед одержувачем по сплаті сум на утримання дитини в розмірі, встановленому рішенням суду.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з дня звернення позивача до суду з позовом, а саме з 04.06.2024 року.

На даний час малолітня ОСОБА_3 проживає разом з своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Батько дитини - ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 не надає, малолітня ОСОБА_3 залишилася на утриманні матері ОСОБА_1 .

Виходячи з матеріалів справи, з огляду на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, суд вважає обґрунтованим позов, та можливим його задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.06.2024 року, та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції).

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказує, що відповідач ніде не працює, та засобів щодо матеріального утримання дитини не має.

Крім того, під час побачень з донькою, відповідач допускає неналежне спілкування з дитиною та неналежний догляд за її здоров`ям.

Так, 28 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до т.в.о. начальника ВП № 1 ОРУП№ 2 ГУНП в Одеській області з заявою, в якій просила вжити заходів до ОСОБА_2 , який утримував їх спільну дитину, не даючи їй бачитись з донькою.

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 була надана відповідь, щодо того, що оскільки її відносини з ОСОБА_2 мають цивільно-правовий характер та до компетенції Національної поліції не відносяться, рекомендовано звернутись до суду (а.с. 11).

В той же час, ОСОБА_1 працює в ТОВ «ТАТ АВТОТРАНС» та має достатній рівень самостійного доходу, що підтверджується довідкою з місця роботи, позитивно характеризується як за місцем роботи так і місцем мешкання.

Жодних доказів, які б спростовували обставини викладені в позові, відповідачем на надано.

Як вбачається з довідки вих.№ 17/24 від 30.05.2024 року, ОСОБА_1 працює в ТОВ «ТАТ АВТОТРАНС» на посаді бухгалтера з01.08.2023 року на її заробітна плата становить 15000 гривень.

З наявних в матеріалах справи характеристик слідує, що ОСОБА_1 зарекомендувала себе з позитивної сторони (а.с. 7-8).

Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради складено висновок № 01-11/1837/1-вих від 04.11.2024 року, в якому вважала можливим визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно до висновку Органу опіки та піклування - Приморської районної у м. Одесі державної адміністрації, умови проживання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_2 , достатньо задовільні.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дитиною, та жоден з батьків не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Під час судового розгляду судом встановлено, що між сторонами, як батьками малолітньої ОСОБА_3 існують напружені та неприязні відносини, які вочевидь не сприяють у реалізації батьком можливості регулярно, комфортно спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Факт наявності напружених відносин сторонами не заперечувався. Водночас, наявність між сторонами спору підтверджується зверненням позивача до поліції з приводу зустрічей з дитиною. З метою врегулювання цих питань, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про необхідність визначення відповідачу порядку спілкування з донькою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

За положеннями ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року та рішення «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, а тому на підставі частин першої, шостої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за подання позову про стягнення аліментів.

Крім того, відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Згідно зі ст.430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180, 182, 183 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 273, 273, 352, 354-355,367, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів, визначення місця проживання та порядку спілкування - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 червня 2024 року, та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Визначити порядок зустрічей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: кожний перший та третій вівторок місяця з 10 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин у присутності матері.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.12.2024 року.

Суддя