Номер провадження: 22-ц/813/215/24
Справа № 522/6022/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська Вікторія Валеріївна, про визнання спадкового договору недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 16 вересня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2016 року до суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_2 , який було уточнено, до ОСОБА_1 , у якому позивач просила визнати недійсним спадковий договір, укладений 10 червня 2015 року між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11 грудня 2010 року гр. ОСОБА_3 було вчинено заповіт на ім`я позивача, ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №246.

ОСОБА_2 вказувала, що у 2014 році в поведінці ОСОБА_3 з`явились неадекватні звичайному побуту дії, погіршився стан психіатричного здоров`я, та за рекомендацією лікаря-психіатра ОСОБА_3 була поставлена на облік в поліклініці ПНД та в березні 2015 року перебувала на лікуванні в Одеській обласній психіатричній лікарні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідачка померла та лише після смерті ОСОБА_3 позивачу стало відомо, що 10 червня 2015 року ОСОБА_3 уклала з відповідачкою спадковий договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 вважала, що у момент вчинення оспорюваного спадкового договору, відчужувач ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій, не могла передбачати наслідків укладення спадкового договору. За викладених обставин ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано недійсним спадковий договір, укладений 10 червня 2015 року між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи за наслідками поверхневого розгляду справи, неправильної та неповної оцінки наданих сторонами доказів. Крім того, апелянт зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції взагалі не надається оцінка наявним у матеріалах справи доказам, крім висновку судово-психіатричних експертів №274. Вказаний висновок судово-психіатричних експертів №274 від 29 червня 2018 року, на думку апелянта, є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки він базується лише на припущеннях та показах зацікавлених свідків, зроблений без врахування медичної документації, об`єктивних показань свідків та дотримання нормативних та методичних норм. Експерти дійшли висновку, що ОСОБА_3 на момент укладення та підписання заповіту від 10 червня 2015 року абсолютно була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, при тому, що предметом розгляду експертів був психічний стан ОСОБА_3 під час підписання та укладення спадкового договору, а не заповіту.

Також ОСОБА_1 вважає незаконною та необґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки висновок судово-психіатричних експертів №274 від 29 червня 2018 року складено з істотними порушеннями нормативних та методичних норм та він суперечить матеріалам справи.

Сторони про розгляд справи на 19 грудня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її представник. Третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська В.В. у судове засідання не з`явилась.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В., яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2010 року ОСОБА_3 було вчинено заповіт на ім`я позивача ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №246., згідно якого ОСОБА_3 заповіла позивачці все належне їм майно (т.1, а.с.159-160).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

29 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Сватаненко О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . Дана заява була за належністю направлена до Першої Одеської державної нотаріальної контори, якою сформовано спадкову справу №104/2016 (т.1, а.с.53-60).

Після смерті ОСОБА_3 позивачу стало відомо, що 10 червня 2015 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 спадковий договір, предметом якого були 540/1000 часток квартири АДРЕСА_1 . Вказаний спадковий договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. та зареєстровано в реєстрі за №475 (т.1, а.с.63-64).

На підставі вказаного спадкового договору, за ОСОБА_1 25 січня 2016 року було зареєстровано право власності на 540/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 101,6 кв.м., житловою площею 70,3 кв.м. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2016 року (а.с.13).

Третя особа - приватний нотаріус Гарська В.В. у судовому засіданні пояснила суду першої інстанції, що перед посвідченням спадкового договору 14 травня 2015 року нею була проведена розмова з ОСОБА_3 , та в ході розмови приватному нотаріусу стало відомо, що остання років п`ять назад склала заповіт на сусідку, проте станом на час розмови бажала розпорядися своїм майном на користь відповідачки. Вона запропонувала померлій або скласти заповіт, або укласти спадковий договір, або договір довічного утримання, та вони домовились зустрітись через один місяць. 10 червня 2015 року сторони вчинили спадковий договір, при цьому нотаріус посилалась на те, що померла була дієздатною та чітко відповідала на всі її запитання, жодного збудження у померлої вона не помітила. Вказувала, що на час укладення договору вона спостерігала у ОСОБА_3 лише депресивний стан та жодних ознак недієздатності.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила визначити вищевказаний спадковий договір від 10 червня 2015 року недійсним із тих підстав, що в момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла передбачити наслідки укладення даного правочину.

Згідно ч.ч. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з ЦК України, сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача. При цьому до спадкового договору не застосовуються норми спадкового права, незалежно від того, що норми, які його регулюють включені до Книги шостої ЦК України «Спадкове право», оскільки перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі перехід обов`язків фізичної особи яка померла до інших осіб.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК України).

Згідно зі ст. 1305 ЦК України, набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Таким чином, спадковий договір має подвійну правову природу: він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором, змістом якого обумовлюються його істотні умови.

Спадковий договір виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи - відчужувача.

Майно, яке є предметом спадкового договору, переходить у власність набувача лише з моменту смерті відчужувача. До настання смерті відчужувача ніяких прав на його майно у набувача немає.

На відміну від спадкоємця, який прийняв спадщину та відповідно до ст. 1282 ЦК зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора, на набувача за спадковим договором такий обов`язок не покладається.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так й іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (ст. 3 ЦПК України).

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 639/9198/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Як вбачається із ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного можна зробити висновок, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зрушення тощо).

Вказане кореспондується із правовими висновками, висловленим у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №61-5896св18, від 18 вересня 2019 року по справі №311/3823/15-ц.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено.

З висновку судово-психіатричних експертів №274 від 29 червня 2018 року вбачається, що комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладання та підписання спадкового договору від 10 червня 2015 року страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного афективного розладу, біполярний варіант з психотичними симптомами і вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням до рівня органічного недоумства», внаслідок чого вона абсолютно не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1, а.с.220-228).

ОСОБА_1 із вказаним висновком не погодилась, оскільки вважала, що висновок судово-психіатричних експертів №274 від 29 червня 2018 року складено з істотними порушеннями нормативних та методичних норм та він суперечить матеріалам справи, на підставі чого відповідачем до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено, призначено по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, на розгляд якої поставлені наступні питання:

- чи усвідомлювала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними при укладенні 10 червня 2015 року спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В,В., зареєстрованого в реєстрі за №475?

- чи була здатна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , за станом свого психічного здоров`я усвідомлювати наслідки укладення спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., зареєстрованого в реєстрі за №475?

З Висновку судово-психіатричного експерта №348 від 20 квітня 2023 року вбачається, що, на думку експертів, при укладенні 10 червня 2015 року спадкового договору ОСОБА_3 виявляла ознаки «Органічного афективного розладу, депресивний тип, ремісія» (F06.3 згідно з МКХ-10), за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, вказаним висновком встановлено, що за станом свого психічного здоров`я, при укладенні 10 червня 2015 року спадкового договору, ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Однак, колегія суддів вважає, що Висновок судово-психіатричного експерта №348 від 20 квітня 2023 року не є належним доказом в розумінні норм процесуального права, з наступних підстав.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами ( ст. 110 ЦПК України).

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Висновок експерта відноситься до засобів доказування на підставі ч. 2 ст. 76 ЦПК України.

Оцінка висновків експерта, як одного із способів доказування, поряд з іншими доказами, є виключною компетенцією суду.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

З досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вперше була госпіталізована до ОПЛ №1 24 травня 1979 року, перебувала у відділенні до 19 червня 1979 року, та для подальшого лікування переведена у денний стаціонар ПНД із діагнозом: «Циклотімія, гипоманіакальний синдром».

У наступному психічний стан ОСОБА_3 став поступово погіршуватися, про що свідчить перебування останньої на стаціонарному лікуванні в ПНД у 1982, 1996, 2000, 2001, 2002 роках.

У 2002 році ОСОБА_3 була надана ІІ група інвалідності життєво із діагнозом: «Часті біполярні афективни розлади зі зниженням інтелектуально-мнестичної функції внаслідок органічного ураження ЦНС невідомого генеза». Тобто, інвалідність була встановлена ОСОБА_3 саме по причині наявності психіатричного захворювання.

У 2003 році ОСОБА_3 знову перебувала на стаціонарному лікуванні в ПНД.

У 2004 році до ПНД із заявою звернулися сусіди ОСОБА_3 щодо неадекватної та соціально-опасної поведінки останньої, внаслідок чого ОСОБА_3 була госпіталізована до психіатричної лікарні.

Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в ООПЛ №1 у 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 роках, та у вказаний період госпіталізація ОСОБА_3 до психіатричного диспансеру відбувалась кожний рік, у деякі роки - декілька разів на рік. Всі госпіталізації ОСОБА_3 до психіатричного стаціонару за вищевказаний період пов`язані із неадекватною поведінкою останньої, хвора доставлялась бригадою швидкої психіатричної допомоги, інколи за рапортом поліції.

Вказані обставини свідчать про поступове значне погіршення психічного стану ОСОБА_3 , яке загострилось із віком.

Так, у 2015 році ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «ООМЦПЗ» з 10 лютого по 03 березня 2015 року з діагнозом «Органичний розлад особистості, декомпенсація, депресивно-іпохондричний синдром». Діагноз при виписці: «Органичний афективний розлад, депресивний тип, ремісія».

10 червня 2015 року ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_1 спадковий договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

11 червня 2015 року ОСОБА_3 за місцем проживання планово була оглянута лікарем ПНД, який зазначив, що хвора скаржиться на болі у шлунку, неможливість прийому їжі, пересувається у межах квартири із труднощами. Хвора запрошена на прийом до ПНД.

Під час огляду сімейним лікарем 11 червня 2015 року, 23 червня 2015 року, окрім основного діагнозу, відмічалась наявність у ОСОБА_3 когнітивних порушень.

У наступному стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, та ІНФОРМАЦІЯ_1 остання померла.

З показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , допитаних у суді першої та апеляційної інстанцій вбачається, що у ОСОБА_3 спостерігалися психічні розлади, які протікали як напади та загострення, та у цей період хвора становилась конфліктною, проявляла асоціальну поведінку, яка супроводжувалась станами психомоторного збудження, маячноподібними висловлюваннями. Стан хворої різко погіршився у 2014-2015 роках. Свідчення даних свідків кореспондуються із наявною у матеріалах справи медичною документацією.

Допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_7 свій висновок експертизи №274 підтримав та зауважив, що по справі проводилась не комплексна посмертна психіатрична експертиза, а була призначена посмертна психіатрична експертиза, а тому призначення повторної комплексної експертизи не є можливим. Вказував, що по першому питанню, було дослідження медичні картки та оскільки це була не медична експертиза, а психіатрична, то для встановлення психічного стану було надано всі необхідні документи для проведення експертизи. Для проведення експертизи експертам було достатньо документів зі спеціалізованих фахівців, потреби у витребуванні якихось інших документів з інших установ не було потрібним. Посилався на те, що діагноз особи був складений та висновок у цій частині є обґрунтованим. Поведінка підекспертної за життя була неадекватною, з галюцинаціями, зазначене було підтверджено історіями її хвороб, та ще за життя підекспертної їй було присвоєно ІІ групу інвалідності безстроково. При цьому, в 2012 році психологом було встановлено можливість зниження пам`яті ОСОБА_3 та відповідають градації «дефект» для даної вікової категорій, і це є незворотні зміни. Дефект нікуди не дівався. Із 1979 року по 2015 рік підекспертну оглядали більше 10 фахівців, та остання була госпіталізована до ПНД 15 разів. Вказував, що у даному випадку спостерігалась негативна динаміка захворювання. Отже, експерт підтвердив, що на момент укладення угоди підекспертна була психічно хвора та не могла усвідомлювати значення своїх дій. Експертний діагноз встановлено комплексно і об`єднує всі діагнози лікарів, що оглядали за життя померлу. Експерт підтримав складений ним висновок та встановлений ним діагноз підекспертної.

Показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 є формальними, у повному обсязі суперечать даним медичної документації хворої ОСОБА_3 за 1979-2015 роки, та не є інформативними щодо психічного стану останньої, у зв`язку із чим колегія суддів не приймає до уваги показання вказаних свідків у якості доказу у справі.

За підсумком викладеного, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу, з 1979 року, мала ряд психіатричних хвороб, у 2010 році її хвороби загострились, та остання госпіталізовувалась до психіатричного стаціонару двічі на рік, що вбачається із досліджуваної судом медичної документації, а також з Висновку експертів від 29 червня 2018 року №274 судової посмертно-психіатричної експертизи, яким чітко визначено, що ОСОБА_3 , на час підписання спадкового договору від 10 червня 2015 року, хоча і була дієздатною особою, але на момент укладання спадкового договору 10 червня 2015 року не мала можливості усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх.

У сукупності всі перелічені обставини надають суду апеляційної інстанції можливість прийти до висновку, що Висновок судово-психіатричного експерта №348 від 20 квітня 2023 року не кореспондується із даними медичної документації ОСОБА_3 та зі встановленим останньої діагнозом, у зв`язку із чим вказаний Висновок колегія суддів вважає недопустимим доказом та відхиляє.

Таким чином, оскільки встановленим та доведеним належними доказами є той факт, що ОСОБА_3 , на час укладення спадкового договору від 10 червня 2015 року, страждала на стійкій психічний розлад, внаслідок чого абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання даного спадкового договору недійсним на підставі вимог ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Висновок судово-психіатричних експертів №274 від 29 червня 2018 року, є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки він базується лише на припущеннях та показах зацікавлених свідків, зроблений без врахування медичної документації, об`єктивних показань свідків та дотримання нормативних та методичних норм, є безпідставними, оскільки, як вже вказувалось вище, судовими експертами при складанні Висновку №274 від 29 червня 2018 року була детально проаналізована медична документація хворої ОСОБА_3 , та обґрунтовано кваліфіковано актуальний психічний стан ОСОБА_3 станом на 2015 рік як хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «органічного афективного розладу, біполярний варіант з психотичними смптомами і вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням до рівня органічного недоумства», що на момент укладення спадкового договору від 10 червня 2015 року абсолютно позбавляло ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 09 січня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе