КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 753/2645/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Гусак О.С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне життя сторін не склалось, вони мають різні погляди на сімейне життя. Сторони втратили почуття любові та взаєморозуміння, вони не ведуть спільне господарство, а шлюб існує лише формально.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19 вересня 2020 року Дарницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (актовий запис №1450), розірвано.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у зв`язку з примиренням сторін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням ч. 7 ст. 240 ЦПК України та не вжив заходів щодо примирення подружжя шляхом зупинення розгляду справи на підставі заяви відповідача від 14.05.2024 року про надання строку на примирення та не звернув увагу на наявність у подружжя двох неповнолітніх доньок, на психологічний стан яких розлучення батьків вплине негативно.

Звертає увагу суду на те, що відповідач визнав свою помилку в сімейних відносинах, усвідомив цінність родини, не втратив почуття поваги та любові до дружини та готовий прикласти всі зусилля для збереження родини, а тому вважає розірвання шлюбу необдуманим та передчасним.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує що, всі доводи відповідача не відповідають дійсності, примирення між сторонами не відбулось і не може відбутись, оскільки позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину від іншого чоловіка - ОСОБА_3 , а 10 липня 2024 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та 17 липня 2024 року отримала новий паспорт громадянина України на прізвище « ОСОБА_3 ».

Також просила звернути увагу суду на сертифікат про юридичне встановлення батьківства від 13.06.2024 року наданий до матеріалів справи, де встановлено на основі аналізу та біостатистичного оцінювання результатів, з імовірністю 99,9999%, що ОСОБА_3 , теперішній чоловік ОСОБА_2 , є біологічним батьком доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 19 вересня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 19 вересня 2020 року Дарницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (актовий запис №1450).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Як вбачається із заяви ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Панченком О.В. , зареєстрованої в реєстрі за № 62 від 24.01.2024 року, ОСОБА_3 визнає себе батьком малолітньої дочки - ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами не склались, проживають окремо, мають протилежні погляди на життя, втратили почуття любові і поваги. Шлюб існує лише формально, подальше спільне життя і збереження сім`ї з відповідачем неможливе і не відповідає інтересам позивача, у позивача є дитина, батьківство щодо якої визнано іншим чоловіком.

За таких обставин суд дійшов висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер. Суд врахував, що позивачем викладені категоричні заперечення проти надання строку для примирення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю як чоловік та дружина в матеріалах справи також відсутні.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 наголошувала, що створила нову сім`ю, що підтверджується свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 липня 2024 року за актовим записом № 1088 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також посилалась на сертифікат про юридичне встановлення батьківства між імовірним батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за висновком якого вбачається: на основі аналізу та біостатистичного оцінювання результатів доведено імовірність того, що ОСОБА_8 є біологічним батьком ОСОБА_5 становить 99.9999 %. Тому жодних намірів зберігати шлюб з відповідачем вона не має та категорично наполягає на розірванні шлюбу.

Отже, доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.