Провадження 2/522/246/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

26 грудня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист справ споживачів, визнання договору припиненим, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист справ споживачів, визнання договору припиненим, стягнення моральної шкоди.

09.10.2023 року Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.12.2005 року ОСОБА_1 складено анкету-заяву до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на кредитний ліміт в розмірі 3000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 3% щомісяця, на картковий рахунок. 04.01.2016 року Банк заблокував картковий рахунок та висунув вимоги зі сплати заборгованості в розмірі 7000 грн. В строк до квітня 2016 року Позивачка сплатила вказану Банком суму заборгованості. Але 19.04.2017 року Банк звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за "кредитним договором" б/н від 02.12.2005 року. В межах виконання цього напису накладено арешт на майно Позивачки. Позивачки. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.08.2019 року у справі № 522/1602/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк", третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щвець Руслан Олегович, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щвець Руслана Олеговича від 02.06.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №4401, визнано таким, що не підлягає виконанню. Але Банк продовжує присилати смс-повідомлення, вже з заборгованістю в розмірі 95000 грн,, в розмірі 180000 грн, телефонувати цілодобово. 20.10.2020 року відповідач зазначив Позивачці списано борг у розмірі 172000 грн, та вона повинна сплатити заборгованвість лише в сумі 8000 грн. Вважающи свої права порушеними Позивачка звернулась до суду з вимогами:

- визнати припиненим кредитне зобов`язання, що виникло на підставі анкетизаяви №б/н від 02.12.2005 року між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", Код .

- визнати відсутність права на стягнення у Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Код , нарахувань, згідно анкети-заяви №б/н від 02.12.2005 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

- стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Код , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень.

08.01.2024 року Позивачкою подано додаткові пояснення щодо обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди.

29.07.2024 Позивачкою подано заяву про зміну предмету позову, остаточно змінивши позовні вимоги, які викладено нею наступним

- визнати припиненим кредитне зобов`язання, що виникло на підставі анкети-заяви №б/н від 02.12.2005 року між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", Код , 05.05.2019 року у зв`язку з виконанням зобов`язань.

- зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Код , списати нараховану заборгованість . ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за анкетою-заявою №б/н від 02.12.2005 року як нараховану безпідставно.

- стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Код , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень.

30.11.2023 року Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси витребувано у Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" завірену належним чином копію анкети-заяви №б/н від 02.12.2005 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , докази надання кредитного ліміту з зазначенням дати його надання, розрахунок заборгованості за споживчим кредитом станом на 01.10.2023 року; виписку по рахунку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 01.12.2015 року по теперешній час; анкету-заяву/договір на отримання кредиту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; розрахунок заборгованості за споживчим кредитом.

В судовому засіданні Позивачка та її представник адвокат Рева С.Л. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку, через підсистему Електроннипй суд ндійшла заява про розгляд справи у відсутність представника Відповідача. В ході розгляду справи представником надано заперечення проти позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначено, що суму боргу перераховано та вона складається з суми нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України за період 6 місяців з 01.09.2019 по 29.02.2020 року в розмірі 2180,32 грн та суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6240,43 грн., на яку не нараховуються відсотки за користування кредитом з 01.10.2020 року, всього у сумі 8420,75 грн.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.12.2005 року ОСОБА_1 складено анкету-заяву до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на кредитний ліміт в розмірі 3000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 3% щомісяця, на картковий рахунок.

Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача за вказаним кредитним договором станом на 22.10.2023 року зафіксовано заборгованість станом на 01.10.2019 року у сумі 6240,43 грн. , як зазначено Банком, за тілом кредиту, та нараховано відсотки за ст. 625 ЦК України за період 6 місяців з 01.09.2019 по 29.02.2020 року в розмірі 2180,32 грн., всього заборгованість 8420,75 грн.

Анкета-заява містить паспортні та анкетні дані відповідача, водночас, в анкеті відсутні дані про розмір встановленого кредитного ліміту, процентну ставку, строк кредитування, наслідки порушення умов кредитування, тощо.

Згідно з п.2.1 підрозділу 2 розділу І Умов банк відкриває клієнту поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням Платіжної картки та/або мобільного додатка, випускає та надає клієнту у користування Платіжну картку.

Відповідно до анкети-заяви, строк дії договору закінчується в строк дії карти. Строк дії карти, яка остання була видана Банком Позивачці, закінчився 05.05.2019 року. Оригінал карти досліджено в судовому засіданні.

Наданий Відповідачем розрахунок заборгованості без його узгодження з іншою стороною є одностороннім документом, у справі відсутні докази, що цей розрахунок ґрунтується на реальних банківських операціях Позивачки, тому заперечення Позивачки проти цього розрахунку є обгрунтованими.

Такий стандарт доказування є доречним лише у разі доведеності бухгалтерських даних про отримання відповідачкою кредитних коштів, які позивач використовував у своєму розрахунку, а таких доказів Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку до суду не надав.

Судом встановлено, що Позивач виконав зобов`язання за договором банківського обслуговування у повному обсязі, підстави вважати зобов`язання невиконаним відсутні, що відповідно до вимог закону є підставою для припинення зобов`язань за таким договором.

Отримавши кредит в сумі 3000 грн, Позивачкою сплачено Банку 11116.85 грн.

Нарахування процентів після закінчення строку дії договору протирічить постанові ВС КЦС від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц, в якій зазнається, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погащення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 19.04.2017 року Банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.12.2005 року. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.08.2019 року у справі № 522/1602/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк", третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щвець Руслан Олегович, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щвець Руслана Олеговича від 02.06.2017 року, зареєстрований в реєстрі за №4401, визнано таким, що не підлягає виконанню. В наведеному рішенні суду встановлено, що у 2005 році розпочався строк для пред`явлення Банком вимоги до Позивача, який відповідно закінчився у 2008 році, тобто із пропуском строку на таке звернення.

Станом на прийняття рішення АТ КБ «Приватбанк» до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви від 02.12.2005 року б/н не звертався.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами Банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у рішенні від 9 листопада 2016 року у справі №6-2251цс16.

Тому, є всі підстави вважати, що Відповідач втратив своє право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості, якщо вважав її наявність, звернувшись до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з Позивачки - 19.04.2017 року.

Згідно зі статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 р. (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч.4ст. 42 Конституції Українидержава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1ст.3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 рокуу справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

У справі, яка розглядається, позивач фактично обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього АТ КБ "ПриватБанк" не визнає.

За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому ним заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 рокуу справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22).

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові Великої палати ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка є релевантною стосовно порядку укладання договору кредиту було зазначено наступну правову позицію щодо належного стандарту доведення факту узгодження Умов та правил банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 10561 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), встановлено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Аналогічний висновок зазначений Верховним Судом у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 761/22801/15-ц (провадження № 61-32260св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 278/3152/15-ц (провадження № 1495св19).

Оскільки позичальник належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то таке зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).

Згідно вимогстатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд відхиляє доводи позовної заяви про доведеність факту настання моральної шкоди у Позивача з боку відповідача оскільки, в супереч вимог ст.ст.12. 81 ЦПК України позивач не надав належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

Щодо способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц зробив такий правовий висновок: «Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.»

Також Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц зазначив, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. (статті 11, 15 ЦК України).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом, зокрема, шляхом припинення правовідношення.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Згідно частині 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частини 1, 3 статті 12 ЦПК України). Тобто при зверненні з позовом про визнання припиненим зобов`язання на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Позивач довела належними та допустимими доказами виконання своїх кредитних зобов`язань, проведене належним чином.

Відповідач не надав доказів наявності невиконаних зобов`язань та не спростував тієї обставини, що виконання боржником зобов`язання було прийняте банком як належне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, посилаючись на правові висновки, яких дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, постановою від 30 жовтня 2019 року прийняв рішення про визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором (справа № 320/2852/17-ц, провадження № 61-32696св18).

Крім того, Верховний Суд за подібних обставин 21 жовтня 2020 року прийняв постанову у справі № 761/34980/18, якою визнав таким, що припинив свою дію у зв`язку з виконання основного зобов`язання, кредитний договір.

Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

З урахуванням вказаного вище, судові витрати у вигляді судового збору за подання позову підлягають стягненню з АТ КБ "ПриватБанк" на користь держави.

Керуючись ст. ст.12,13,76,77,141,259,263,264,265,268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист справ споживачів, визнання договору припиненим, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати припиненим кредитне зобов`язання, що виникло на підставі анкети-заяви №б/н від 02.12.2005 року між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", Код , 05.05.2019 року у зв`язку з виконанням зобов`язань.

Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Код , списати нараховану заборгованість . ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за анкетою-заявою №б/н від 02.12.2005 року як нараховану безпідставно.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 02.01.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

26.12.24