Дата документу 18.12.2024 Справа № 334/2534/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2534/24 Головуючий у 1-й інстанції: Коломаренко К.А.
Провадження № 22-ц/807/2281/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 25 лютого 1998 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , яка в тому числі діяла як законний представник ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначений договір було зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації та в Запорізькій універсальній біржі «Україна» ЛТД в Журналі реєстрації угод з нерухомістю.

23 вересня 2011 року ОСОБА_7 уклала інший шлюб та її прізвище змінилось на « ОСОБА_8 ».

Надалі позивачі виявили, що ними було втрачено оригінал вищевказаного договору купівлі-продажу.

Таким чином, на сьогоднішній день у позивачів відсутній документ, що підтверджує право власності, а також у зв`язку із змінами державних реєстрів, в актуальному реєстрі відсутня державна реєстрація на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за позивачами. Одночасно така реєстрація підтверджується відомостями реєстру, який діяв у 2007 році, а саме реєстром прав власності на нерухоме майно, а також витягами ТОВ «ЗМБТІ» із даного реєстру.

Згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-

підприємців та громадянських формувань діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька універсальна біржа «Україна» ЛТД припинена.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 лютого 2007 року та інформації, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке

міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 станом на 16 лютого 2007 року було зареєстроване в ОП «ЗМБТІ» на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 2252, зареєстрованого 25 лютого 1998 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД.

Разом з тим, реєстрація права власності, в зв`язку з втратою правовстановлюючого документа, на підставі дублікату, розповсюджується лише на державні акти на право власності чи постійного користування земельною ділянкою та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державна реєстрація на підставі втраченого договору купівлі-продажу законодавством не передбачена.

Отже, за наведених обставин у позивачів виникла необхідність захистити право власності саме в судовому порядку, шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, позивачі просять визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , по 1/3 частки за кожним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовичаподали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги та не зазначено в оскаржуваному рішенні той факт, що ст. 392 ЦК України допускає звернення власника майна, зокрема, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, отже предметом спору у справі є саме втрата правовстановлюючого документу. Суд не врахував, що реєстрація права власності, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа, на підставі дублікату, розповсюджується лише на державні акти на право власності чи постійного користування земельною ділянкою та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державна реєстрація на підставі втраченого договору купівлі-продажу законодавством не передбачена, що і обумовило звернення до суду із позовом.

Суд із посиланням на п.п.1-3 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зазначив про те, що позивач повинен був звернутись до нотаріуса або до біржи задля отримання дублікату договору, оскільки цього заявником зроблено не було, то позивачі передчасно звернулися до суду із позовом. Проте, суд не врахував, що договір не було нотаріально посвідчено, адже згідно із ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди зареєстровані на біржі не потребують нотаріального засвідчення, оскільки угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька універсальна біржа «Україна» ЛТД припинена. Відповідно, через те, що договір не є нотаріально посвідченим, а біржа є ліквідованою, позивачі не могли звернутись до нотаріусу чи біржі задля отримання дублікату договору купівлі-продажу. Щодо визначення складу відповідачів, суд не врахував, що відповідно, склад відповідачів у цій категорії справ визначається не внаслідок того, що ці особи безпосередньо не визнають право власності позивачів, а через те, що вони є стороною договору, та відповідно, рішення може вплинути на їх права та обов`язки. За таких обставин вважають, що рішення у цій справі безпосередньо впливає на права та охоронювані законом інтереси позивачів, незалежно від того визнають відповідачі цей позов, чи ні.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели існування обставин, необхідних для задоволення позову про визнання права власності, оскільки відповідачі не ставлять під сумнів наявність права власності позивачів на спірне нерухоме майно, а сам позов не містить жодної вимоги до відповідачів. Позивачі не доводять неможливості реалізації ними своїх прав, зокрема, наявності будь-яких перешкод та/або обмежень, оскільки відомості про право власності позивачів на об`єкт спірного нерухомого майна внесені до Державного реєстру.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року брокер ОСОБА_9 брокерської контори №1, який діяв відповідно до Договору-доручення №7 від 25 лютого 1998 року від громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як Продавців) та брокер ОСОБА_10 брокерської контори №1, яка діяла відповідно до Договору-доручення №8 від 25 лютого 1998 року від громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , які діють від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_3 (як Покупців), за результатами біржових торгів, які відбулись на Запорізькій універсальній Біржі «Україна» ЛТД 25 лютого 1998 року уклади договір про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 придбали в рівних долях трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.126).

Згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька універсальна біржа «Україна» ЛТД припинена.

Відомостей про передачу чи нездійснення передачі документів Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька універсальна біржа «Україна» ЛТД до архівного відділу виконкому Запорізької міської ради позивачами суду не надано.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 лютого 2007 року та інформації, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 станом на 16 лютого 2007 року було зареєстроване в ОП «ЗМБТІ» на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 2252, зареєстрованого 25 лютого 1998 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД (а.с.23, 123-126).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Предметом позову у даній справі є вимога позивачів до відповідачів про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана позивачами на підставі договору купівлі-продажу №2252, зареєстрованого 25 лютого 1998 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД. На підставі цього договору купівлі-продажу за позивачами було зареєстровано право власності на зазначену квартиру по 1/3 частки в реєстрі прав власності на нерухоме майно орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації. Позивачі зазначають, що вони втратили оригигінал зазначеного договору купівлі-продажу, тому просять визнати право власності за ними на спірну квартиру за кожним по 1/3 частки, оскільки в актуальному реєстрі відсутня державна реєстрація на зазначену квартиру за позивачами. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі посилаються на Закон України «Про товарну біржу» (ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 15 Закону), ст 58 Конституції України, ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 47, 153, 224, 227 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми матеріального права суд першої інстанції правильно керувався тим, що у справі, яка переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР(далі - ЦК УРСР), Закон України "Про власність", Закон України "Про товарну біржу".

Згідно із статтею 41 ЦК УРСР (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Положеннями статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Згідно статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно із частиною другою статті 15 Закону України "Про товарну біржу" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21) зроблено висновок про те, що: "За статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Тому законодавство чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР).

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року у справі справа № 903/729/16".

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, з державною реєстрацією не пов`язаний момент виникнення у особи права власності.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), та Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23.

Установлено, що згідно із договором купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року, укладеним на Запорізькій універсальній біржі «Україна» ЛДТ, ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 придбали по 1/3 частині квартири АДРЕСА_2 . Позивачі проживають за зазначеною адресою та зареєстровані в ній. Право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 станом на 16 лютого 2007 року було зареєстроване в ОП «ЗМБТІ» на підставі договору купівлі-продажу 2252, зареєстрованого 25 лютого 1998 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД (а.с.23, 123-126).

Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року, укладеним на Запорізькій універсальній біржі «Україна» ЛДТ у позивачів виникло право власності по 1/3 частини зазначеної квартири, таке право було зареєстроване у бюро технічної інвентаризації.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по - перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

В судовому засіданні як на підставу задоволення позовних вимог, представник позивачів посилався, що оригінал договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року було втрачено, але будь яких доказів на підтвердження вищезазначених обставин до суду не надано.

Більш того, з тексту самого договору вбачається, що договір було складено в трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу, один з яких має зберігатись в справі Запорізького МБТІ, а один зберігатись в справах Біржі.

Відомостей про передачу чи нездійснення передачі документів Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька універсальна біржа «Україна» ЛТД до архівного відділу виконкому Запорізької міської ради позивачами суду не надано. Як і не надано доказів звернення позивачів до архівного відділу або до Запорізького МБТІ про витребування оригіналу договору купівлі-продажу квартири від 25 лютого 1998 року.

Тобто, позивачами не вичерпано позасудовий порядок витребування договору купівлі-продажу квартири від 25 лютого № 2252, зареєстрованого 25 лютого 1998 року на Запорізькій Універсальній Біржі «Україна» ЛТД.

Окрім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що п.п.1-3 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що відповідно до статті 46 Закону нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Доказів того, що позивачі зверталися до Державного реєстратора щодо реєстрації вищезазначеної квартири в актуальному реєстрі, та їм було відмовлено в такій реєстрації, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції також встановлено, що право власності позивачів на квартиру АДРЕСА_2 , відповідачами визнається та ними не оспорюється.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що позивачі не довели існування підстав та обставин, необхідних для задоволення позову про визнання права власності, не довели факт порушення саме своїх прав, та особу, яка його порушила, оскільки відповідачі не ставлять під сумнів наявність права власності позивачів на спірне нерухоме майно. Також позивачі не доводять неможливість реалізації ними своїх прав, зокрема, наявності будь-яких перешкод та/або обмежень, оскільки відомості про право власності позивачів на спірну квартиру внесено до відповідного Державного реєстру.

Крім того, колегія суддів зауважує, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( власник ОСОБА_1 ), яка є предметом позову у даній справі накладено арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, 15 лютого 2012 року державним виконавцем Переведєнцевим Д.О. Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ухвала видана 02 лютого 2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у справі № 2/0805/122/12 ( а.с. 25).

Доказів того, що арешт із 1/3 частини зазначеної квартири було знято, матеріали справи не містять, що також унеможливлює визнання пава власності за позивачами на спірну квартиру.

З огляду на зазначене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставин справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції висновків, які містяться в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 352/1350/18 є безпідставними та не приймаються апеляційним судом, оскільки фактичні обставини справи, які встановленні у зазначеній справі є відмінними від обставин справи цієї справи, яка є предметом апеляційного перегляду.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, яким суд першої інстанції надав обгрунтовано оцінку виклавши її в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.