Справа № 953/7890/24
Провадження № 2/953/3432/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2024 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Глос М.Л.,
за участю секретаря Сороченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання,
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 54 301,28 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на такі обставини. КП "Харківські теплові мережі" надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, згідно із Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги. Проте відповідачка не виконує обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг теплопостачання та гарячого водопостачання, що призвело до утворення заборгованості за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 у сумі 54 301 (п`ятдесят чотири тисячі триста одна) грн. 28 коп.
Ухвалою від 02.09.2024 року Київський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви просила розгляд справи проводити без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Суд неодноразово повідомляв ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення повісток за місцем проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку і зазначене у позовній заяві. Проте відповідна поштова кореспонденція 02.10.2024 року, 25.10.2024 року та 11.12.2024 року поверталася до суду оператором поштового зв`язку з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Інші адреси представнику позивача і суду невідомі.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За таких обставин суд вжив усіх передбачених законом необхідних і можливих заходів для сповіщення відповідачки про розгляд справи і процесуальні можливості для цього вичерпані. Отже, суд констатує належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, причин неприбуття не повідомила, з заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталася, відзиву на позов не подала.
З огляду на положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (набрала чинності для України 11.09.1997 року), відповідно до яких здійснення судового розгляду упродовж розумного строку є одним із елементів права людини на справедливий суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .
Верховний Суд, узагальнюючи судову практику, зазначив, що інститут заочного провадження спрямований на Реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства. У цій Рекомендації Комітет Міністрів акцентував увагу на важливості доступу сторін до спрощених і оперативніших судових процедур, захисту їх від невиправданих затримок, для чого необхідно надання і реалізація судом повноважень здійснювати судочинство більш ефективно.
За таких обставин, оскільки відповідачка, яку у встановленому законом порядку повідомлено про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причин свого неприбуття не повідомила, з заявами про відкладення судового розгляду до суду не зверталася, відзиву не подала, і представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне і можливе постановити заочне рішення на підставі поданих письмових доказів.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до вимог
ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, що передбачає обов`язок кожної сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У розумінні ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання без дотримання умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Як унормовано ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
На підставі поданих позивачем і досліджених у судовому засіданні доказів суд установив такі обставини.
КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання.
Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від
31.07.2024 року підтверджено факт реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 5).
КП «ХТМ» за вказаною адресою відкрило особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , що свідчить про надання позивачем відповідачці послуг з опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за зазначеною вище адресою (а. с. 4, 5).
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189-VIII), житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів. У розумінні цієї ж правової норми споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних належать, зокрема, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення.
Положення п. 5 ч. 2 ст. 7 наведеного вище нормативного акта зобов`язують індивідуальних споживачів оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені відповідними договорами;
Як передбачено ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 2189-VIII встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли вони є регульованими за законом. У такому разі ціни (тарифи) визначаються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування у нормативно встановлений спосіб.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, який діяв до 01.05.2019 року (далі Закон № 1875-IV) правовідносини між постачальниками та споживачами житлово-комунальних послуг здійснювалися виключно на договірних засадах.
Вимоги п. 1 ст. 20 Закону № 1875-IV, аналогічно як і положення п. 1 ч. 2 ст. 7 нині чинного Закону № 2189-VIII, покладали на споживачів обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем такої послуги на основі типового договору.
Надані позивачем і досліджені судом докази дають підстави для висновку, що після офіційного опублікування виконавцем комунальної послуги на своєму офіційному сайті типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачка не прийняла рішення про вибір моделі договірних відносин і не припинила споживання зазначених послуг. Відповідна поведінка ОСОБА_1 свідчила про приєднання її до відповідного публічного договору з огляду на положення ч. 7 ст. 26 Закону № 1875-IV і ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII.
Таких висновків суд дійшов також з урахуванням норм статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Нормою статті 641 ЦК України встановлено, що пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти його на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Враховуючи встановлені вище обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачкою укладено договір в порядку статей 633, 634, 638, 642 ЦК України про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води і водовідведення на умовах типового договору, що був офіційно опублікований та розміщений на вебсайті позивача. Отже, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Крім того, суд наголошує, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не потребує обов`язкового двостороннього підписання у письмовій формі.
Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено обов`язок споживача оплатити надані послуги.
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015 року № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надає населенню КП «ХТМ».
Згідно з п. 37 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 у редакції постанови Уряду від 02.02.2022 року № 85 (далі - Правила), розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
Відповідно до п. 32 Правил вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами. Інформування споживачів про намір зміни (коригування) тарифів на послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцем відповідно до законодавства. У разі зміни (коригування) тарифів протягом строку дії договору нові розміри тарифів застосовуються з моменту їх введення в дію та не потребують внесення сторонами додаткових змін до договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному вебсайті. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну (коригування) цін/тарифів на послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживача в один із визначених Правилами способів, що гарантують доведення інформації до його відома.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»
№ 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас на підставі п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII і п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відтак законодавець покладає на споживачів обов`язок оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. За таких обставин зобов`язання з оплати наданих послуг виникає з узгоджених дій їх постачальника і споживача на підставах, визначених законом.
Зазначене ґрунтується на правових позиціях Верховного Суду України та Верховного Суду, викладених у постановах від 20.04.2016 року у справі № 221/515/15-а та від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц відповідно. Аналогічний висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 року у справі № 7128916/17-ц. Наведені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах суд враховує на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Як встановлено за результатами розгляду справи, Комунальне підприємство «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у тому числі за адресою: АДРЕСА_2 .
Усупереч вимогам чинного законодавства, ОСОБА_1 упродовж тривалого часу не оплачує вартість наданих послуг, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість перед позивачем за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 54 301 грн. 28 коп., що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (а. с. 4, 5).
Суд перевірив правильність наданого позивачем розрахунку і жодних підстав ставити її під сумнів не знаходить. Водночас відповідачка, не скориставшись процесуальним правом подати відзив, не навела доводів та аргументів на заперечення такого розрахунку і не надала суду відповідних доказів. За таких обставин суд вважає доведеним визначений КП «ХТМ» розмір заборгованості.
Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що ОСОБА_1 відмовлялася від споживання послуг з теплопостачання та підігріву гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку, чи зверталася до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час у квартирі та неспоживання відповідних послуг, або з претензіями на предмет невиконання КП «ХТМ» своїх договірних зобов`язань, зокрема, надання неякісних послуг.
Отже, відповідачка, маючи обов`язок своєчасно оплачувати отримані комунальні послуги, в односторонньому порядку припинила виконувати взяті на себе зобов`язання і не сплачує вартість таких послуг добровільно.
Правовідносини, які склалися між сторонами у цій справі, є грошовим зобов`язанням. У відповідному зобов`язанні на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок оплачувати отримані послуги, якому кореспондує право кредитора на підставі ч. 1 ст. 509 ЦК України вимагати оплати.
У позовній заяві КП «ХТМ» порушує питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг опалення та гарячого водопостачання за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 року.
За загальним правилом, установленим ст. 256 ЦК України, законодавець гарантує особі право звернутися до суду за захистом свого порушеного права у межах строку позовної давності. До правовідносин, що виникли у цій справі, підлягає застосуванню загальна позовна давність, тривалість якої згідно зі ст. 257 ЦК України становить три роки.
Перебіг позовної давності, як унормовано ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом із тим, у частині 1 ст. 263 ЦК України законодавець передбачає можливість зупинення перебігу позовної давності. Однією з підстав для цього є випадки, коли пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) (пункт 1).
Постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) Кабінет Міністрів України встановив на всій території України карантин з 12.03.2020 року. У подальшому Уряд неодноразово продовжував строк дії карантину, який загалом безперервно тривав з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року.
Запроваджені Кабінетом Міністрів України заходи, спрямовані на протидію поширенню коронавірусу COVID-19, безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій та обмежували окремі права та свободи людини і громадянина.
Введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на підставі ч. 2 ст. 14-1 Закону України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати».
Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Наведеною правовою нормою законодавець продовжив на строк дії карантину, у тому числі, строки позовної давності у цивільному судочинстві.
Отже, у цій справі строком позовної давності охоплюється період заборгованості відповідачки за час дії карантину, а також три роки до його введення з 12.03.2017 року до 31.12.2021 року.
Вимогу про відшкодування заборгованості з оплати комунальних послуг за період з 01.11.2016 року до 11.03.2017 року КП «ХТМ» заявило за межами зазначеного терміну.
Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У частині 4 цієї ж статті законодавець визнає сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, підставою для відмови у позові. Водночас згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, суд вправі застосувати правові наслідки пропуску строку позовної давності не інакше як за заявою сторони у спорі. За відсутності такої заяви суд не наділений повноваженнями з власної ініціативи відмовити у позові повністю чи у частині вимог лише у зв`язку з недотриманням позивачем зазначеного вище строку.
Оскільки ОСОБА_1 не не зверталася до суду з відповідною заявою, суд, керуючись положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України, не застосовує юридичні наслідки пропуску КП «ХТМ» строку позовної давності у частині вимоги про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг за період з 01.11.2016 року до 11.03.2017 року.
На підставі наведеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 54 301 грн. 28 коп. обґрунтовані і підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як видно з матеріалів справи, позивач під час звернення до суду сплатив судовий збір в сумі 3 028,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією
№ 8856 від 13.06.2024 року. Зазначена сума підлягає стягненню із ОСОБА_1 на підставі ст. 141 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 01.11.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 54 301,28 (п`ятдесят чотири тисячі триста одна) грн. 28 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати щодо сплати судового збору у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо таку заяву подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач вправі оскаржити таке рішення у загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Київський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення
Позивач вправі подати апеляційну скаргу на заочне рішення до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подану заяву про його перегляд чи апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами розгляду відповідної заяви чи апеляційного перегляду.
Сторони у справі:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя: М. Л. Глос