КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6034/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року (суддя Українець В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва, Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відновлення права на безоплатну приватизацію житла шляхом скасування права власності,

встановив:

у червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив відновити його право на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом скасування права власності на 19,75кв.м загальної площі квартири АДРЕСА_1 та виключення його з числа співвласників цієї квартири.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що квартира АДРЕСА_1 була надана йому у 1995 році на підставі ордеру № 028983 від 2 лютого 1995 року на сім`ю з чотирьох осіб: він, колишня дружина, донька та син. Згідно довідки від 16 квітня 2019 року № 90 відділу приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, він, відповідно до розпорядження органу приватизації, брав участь у приватизації вказаної квартири, використавши право на приватизацію державного житла в обсязі 19,75кв.м, при нормі 23,5кв.м загальної площі. Крім нього участь у приватизації зазначеного житла, яка була проведена 9 березня 1998 року, приймали участь його колишня дружина, дочка та син. 18 грудня 2003 року шлюб між ним та його колишньою дружиною - ОСОБА_2 розірвано, а рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2004 року його визнано таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Позивач стверджував, що на даний час він житлом у місті Києві не забезпечений, проживає у спеціально пристосованій казармі згідно спеціального дозволу від 7 жовтня 2014 року № 5 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на квартирному обліку у Міністерстві оборони України.

Позивач посилався на те, що участь у частковій приватизації квартири АДРЕСА_1 , право користування якою він втратив згідно рішення суду, позбавляє його права у подальшому бути забезпеченим житловою площею відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішенням суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Позивач зазначає, що ним не ставилось питання про неправомірність будь-яких дій відповідачів та третіх осіб, не оспорювалась законність проведеної приватизації та не ставилась під сумнів законність розпорядження органу приватизації, відтак даний спір не є адміністративно-правовим.

Позивач посилається на те, що його позовні вимоги полягали у відновленні його права на забезпечення житлом при наявності приватизованої частки житлового приміщення із одночасним позбавленням його права користування цією часткою, оскільки на даний момент він не забезпечений житлом у місті Києві та позбавлений можливості у подальшому бути забезпеченим житловим приміщенням взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідачі та треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (с.с.91-104), у судове засідання не з`явилися, причини неявки апеляційному суду не повідомили, клопотання про перенесення судового засідання не подали, тому відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія судді провела розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача, який доводи апеляційної скарги підтримав, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 була надана позивачу у 1995 році на підставі ордеру на жиле приміщення від 02 лютого 1995 року № 028983 на сім`ю з 4 осіб: він, дружина ОСОБА_2 , діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4

02 лютого 1998 року позивач подав органу приватизації заяву з проханням оформити передачу в приватну власність квартиру, яку він займає разом з членами сім`ї на умовах найму.

Розпорядженням органу приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва № 18715 від 09 березня 1998 року передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну спільну власність сім`ї ОСОБА_6 . Кожен із членів сім`ї використав своє право на безоплатну приватизацію житла в межах 19,75кв.м із 23,5кв.м можливих.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано 18 грудня 2003 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2004 року у справі № 2-1187/2004 визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

На даний час позивач проживає у спеціально пристосованій казармі згідно спеціального дозволу від 07 жовтня 2014 року № 5 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Знаходиться на квартирному обліку у Міністерстві оборони України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт порушення його прав відповідачами у цій справі, зазначивши, що дії відповідачів з видачі розпорядження про передання квартири АДРЕСА_1 у приватну власність позивача та членів його сім`ї вчинені в межах їх повноважень та у відповідності із законом на підставі вільного волевиявлення наймачів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на необхідність відновлення його права на безоплатну приватизацію житла.

Однак. під час судового розгляду позивачем не було доведено, а судом не було встановлено, що права позивача порушені або оспорені відповідачами.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою, третьою статті 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частинами третьою, п`ятою статті 8 цього Закону визначено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує

нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на приватизацію житла, подавши відповідну заяву у лютому 1998 року, яка 09 березня 1998 року була задоволена, а квартира АДРЕСА_1 була передана у приватну спільну власність позивача та членів його сім`ї, кожен із яких використав своє право на безоплатну приватизацію житла в межах 19,75кв.м із 23,5кв.м можливих.

Дії відповідачів з передачі вказаної квартири у приватну власність позивача та членів його сім`ї повною мірою відповідали вимогам закону та ґрунтувалися на вільному волевиявленні наймачів, які виявили бажання скористатися своїм правом на приватизацію державного/комунального житлового фонду.

Колегія суддів вважає, що з моменту отримання житла у власність у порядку приватизації усі подальші дії власників цього майна, спрямовані на реалізацію наданих їм правомочностей, не мають правового значення у контексті дотримання їх прав на безоплатну приватизацію житла та не можуть мати наслідком перегляд процедури приватизації, здійсненої відповідно до вимог закону, у судовому порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 порушення своїх прав пов`язує не з протиправними діями чи бездіяльністю відповідачів у процесі приватизації, а з тим, що він не може на даний час отримати житло як військовослужбовець, незважаючи на те, що з 2004 року він позбавлений права користування квартирою АДРЕСА_1 , а відтак є особою, незабезпеченою житлом у місті Києві, та особою, яка потребує поліпшення житлових умов.

Фактично, як на порушення своїх прав, ОСОБА_1 посилається на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2004 року у справі № 2-1187/2004, яким його визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Разом з цим, зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_1 проти позову не заперечував та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Тобто підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, були не діяння відповідачів у цій справі, які забезпечили позивача житловою площею, а його власна поведінка, яка полягала у тривалому не проживанні в квартирі та подальшому визнанню позову ОСОБА_2 .

Такі дії позивача жодним чином не можуть свідчити про недотримання його прав у сфері приватизації комунального житлового фонду та, тим більше, про необхідність відновлення непорушеного відповідачами права шляхом надання йому можливості повторно здійснити безоплатну приватизацію житла.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Не вдаючись до аналізу законності судового рішення у справі № 2-1187/2004 та спроможності такої юридичної конструкції, як позбавлення власника житла права користування ним, колегія суддів зазначає, що основним юридичним наслідком здійснення приватизації житла є набуття права приватної (особистої чи спільної) власності на нього.

Частина 1 статті 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом установлено, що на момент розгляду цього спору ОСОБА_1 продовжує залишатися співвласником квартири АДРЕСА_1 , що

передбачає наявність у нього визначених частиною першою статті 317 ЦК України правомочностей власника майна.

Оскільки визнання позивача таким, що втратив право користування житлом, не змінило правовий титул, на якому він цим майном володіє, то відсутність у позивача на даний час можливості безоплатно отримати у власність житло не свідчить про порушення його житлових прав, оскільки таким правом він уже скористався у 1998 році.

Заявляючи про «відновлення» свого права на безоплатну приватизацію житла, позивач фактично просить про повторне надання йому такого права, що чинним законодавством, якщо і передбачено, то лише в межах визначеної норми в 23,5кв.м.

Посилання позивача на те, що він взагалі позбавлений права на забезпечення житловою площею, колегія суддів вважає безпідставним, так як він забезпечений житлом і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Натомість ОСОБА_1 не може отримати вказане житло безоплатно у власність, проте не у зв`язку з неправомірними діями відповідачів, а винятково з огляду на те, що таким правом громадяни України наділені лише один раз (або в межах відповідної площі) і цим правом позивач скористався, залишаючись і на цей момент співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Що стосується позовної вимоги про скасування права власності на 19,75 кв.м загальної площі квартири АДРЕСА_1 та виключення ОСОБА_1 з числа співвласників цієї квартири, то така вимога не ґрунтується на нормах матеріального права та фактично зводиться до бажання позивача отримати безоплатно у власність іншу квартиру, ніж ту, на яку ним вже реалізовано його право на безоплатну приватизацію житла.

Колегія суддів зазначає, що припинення сімейних відносин осіб, які набули житло спільно у власність, чи зміна ставлення власника до отриманої в порядку приватизації квартири (в контексті його бажання отримати іншу квартиру у власність на безоплатній основі), не є підставою для анулювання раніше проведеної в межах закону процедури приватизації та надання особі права на повторне безоплатне отримання комунального житлового фонду у власність.

Реалізуючи своє право на приватизацію житла, особа повинна свідомо та ретельно підходити до цього процесу й усвідомлювати правові наслідки своїх дій, які полягають, зокрема, у неможливості реалізації такого права повторно.

Тому власник, хоча і має право в силу пункту 2 частини першої статті 346 ЦК України відмовитися від своєї власності, проте така відмова не матиме наслідком повернення йому права на здійснення приватизації іншого житлового приміщення.

При цьому, пред`являючи цю позовну вимогу, позивач не зазначив, як саме відповідачі перешкоджають йому у припиненні права власності на його частку в квартирі та виключенні його з числа співвласників нерухомого майна.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не доведення позивачем факту порушення його прав з боку відповідачів, що є достатньою та самостійною підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення

Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук