Справа № 758/29/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2024 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М., Оболонській Ю.С.,

за участю: представника позивача - адвоката Даниленко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Нагорного О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_2 , інтереси якої представлені адвокатом Даниленко Т.І., звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що на початку вересня 2010 року позивач та відповідач познайомились, стосунки розвивались стримко і вже через 20 днів після знайомства відповідач переїхав проживати до позивачки. Вказала, що з вересня 2010 року фактично сторони мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та підтримували стосунки як чоловік та дружина. Позивач зазначила, що з вересня 2010 року сторони почали планувати придбання житла, після чого на початку жовтня 2010 року за спільні кошти придбали квартиру шляхом її інвестування за адресою: АДРЕСА_1 . До знайомство з чоловіком позивачка вже відклала кошти на придбання свого житла, також батько позивачки позичив ще 15 тис. дол США на її придбання. У подальшому батько позивачки з вересня 2013 року по листопад 2015 року позичив ще 15 000 доларів США на виплату кредиту по квартирі та ремонт. Вказала, що договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 укладено між ТОВ «Компанія з управління активами «АВАЛОН» та ОСОБА_1 05.10.2010 року. Вартість квартири на момент придбання складала згідно договору 800 064, 32 грн, що на той час було еквівалентно 101 147 дол. США. У літку 2011 року сторони переїхали проживати по АДРЕСА_3 , де проживали з батьками відповідача до червня 2014 року. До реєстрації шлюбу сторони спільними коштами робили ремонт та купували меблі та побутову техніку в квартиру. Зазначила, що 21 серпня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З пологового будинку сторони переїхали вже проживати у вищезазначену спірну квартиру. Але з осені 2018 року сторони не підтримують стосунки та не ведуть спільне господарство. Позивач вважає, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбаномайно, яке підлягає поділу та залишилось у квартирі, де залишився проживати відповідач. Враховуючи вищевикладене, позивач просила встановити факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру за дресою6 АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 3 м2, а саме визнати за ОСОБА_2 право власності на частину даної квартири, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2частину квартири. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме виділити ОСОБА_2 майно на суму 105 139, 82 грн, а всього виділити позивачу майна разом з нерухомим на загальну суму 591 615, 62 грн. Виділити ОСОБА_1 всього майна на суму на суму 109 295, 92 грн, виділити відповідачу майна разом з нерухомим на загальну суму 595 771, 72 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року року відкрито провадження у даній справі з призначенням розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача - адвокатом Нагорним О.В. подано відзив, в якому сторона відповідача вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві зазначив, що твердження позивачки щодо того, що у вересні 2010 року відповідач зробив їй пропозицію та про спільне проживання є неправдивими, до одруження вони лише зустрічалися і відповідач займався своєю кар`єрою. Представник відповідача зазначив, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю, на момент придбання квартири сторони не проживали однією сім`єю без шлюбу. Крім того вказав на п. 1.7. договору купівлі-продажу, у якому вказано, що на момент купівлі квартири відповідач в зареєстрованому шлюбі не перебував і проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу на час підписання договору і грошові кошти, що витрачені на купівлю квартири не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, що повністю відповідає реальним обставинам. Також представник відповідача вказав, що гроші батько позивачки надавав не на квартиру, а на потреби їх сумісного проживання. Щодо поділу іншого майна зазначив, що надані квитанції не мають відношення до спірної квартири, оскільки речі купувались для клієнтів позивачкою, оскільки вона працювала дизайнером. Крім того, не вказана реальна ціна цих речей, оскільки не враховано знос цих речей. Посилаючись на вищевикладене та на те, що кошти на зберігання відповідач не брала, просив відмовити у задоволені позову.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій сторона позивача зазначає, що обставини, які зазначені відповідачем, не відповідають дійсності. Зазначила, що було спільне рішення позивача і відповідача щодо придбання спірної квартири. Також вказала, що вона та її батьки допомагали виплачувати кошти за спірну квартиру.

Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачем не надані будь які належні докази щодо предмету справи. Вказав, що всі пояснення позивач тільки створюють негативний образ відповідача і не доводять факту проживання однією сім`єю.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав, наведених в ньому, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснення надали аналогічні, зазначеним у відзиві.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 21 серпня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві 21.08.2013 року, актовий запис № 2001. (а.с. 9)

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.07.2014 року, актовий запис 1460. (а.с. 10)

Між ТОВ «Компанія з управління активами «АВАЛОН» та ОСОБА_1 05.10.2010 року було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири загальної площі 45, 30 кв.м., АДРЕСА_2 . Згідно договору купівлі-продажу квартири вартість квартири на момент придбання складала 800 064, 32 грн, що є еквівалентом 101 147,21 доларів США. Суму визначену у договорі покупець зобов`язувався сплачувати продавцю у порядку визначеному у договорі до 12.06.2012 року. (а.с.14-16)

Згідно п. 1.7. договору купівлі-продажу вказано, що покупець не перебуває в зареєстрованому шлюбі та не з ким не проживає однією сім/ю без укладення шлюбу на час підписання цього договору, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, відсутні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на той факт, що на час придбання спірної житлової квартири вона разом із відповідачем проживала однією сім`єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, а тому придбана спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК Українишлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.10.2019, 643/6799/17, зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Також у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Судувід 15.08.2019, 588/350/15-ц, вказано, що для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, інтимні відносини самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 22 липня 2022 року, справа № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21).

Звертаючись з даним позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з вересня 2010 року по 21 серпня 2013 року позивач на обґрунтування доводів надала фотокартки, електронне листування, квитанції , однак на переконання суду, дані докази не свідчить про факт спільного проживання, та введення спільного побуту.

Роздруківка фотознімків, електронного листування, знайомство з батьками, факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю суд вважає, що не підтверджують те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у справі склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні саме подружжю.

Суд вважає, що вищезазначені обставини можуть свідчити лише про те, що сторони у справі були близькими один для одного, мали романтичні відносини як чоловік та жінка, однак це не підтверджує утворення родини та спільність побуту.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Даючи оцінку наданих пояснень та доказів у справі, суд дійшов висновкупро те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, оскільки подані позивачкою докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, справа № 712/11298/20 (провадження № 61-12347св21) від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а тому позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу не можуть бути задоволені.

З наданої суду копії договору від05.10.2010 року купівлі-продажу квартири вбачається, що покупцем квартири являється відповідач. У договорі вказано, що покупець не перебуває в зареєстрованому шлюбі та не з ким не проживає однією сім/ю без укладення шлюбу на час підписання цього договору, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю.

В даних письмових доказах, що стосуються придбання спірної квартири, не міститься жодних відомостей про позивачку ОСОБА_2 .

Наявність доходу, роботи, збережень та матеріальна забезпеченість позивачки не є належним доказом того, що вона приймала участь у придбанні спірної квартири.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона вклала у придбання спірної квартири та ремонтсаме своїособисті кошти, належними та допустимими доказами підтверджені не були, у зв`язку із чим ці посилання суд не бере до уваги.

Суд не вважає належним доказом участі у придбанні та ремонті квартири копію розписки від 25.11.2015 року. Суд також роз`ясняє, що у разі не повернення коштів ОСОБА_1 , батько позивачки має право звернутись з позовом про стягнення боргу.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. (Постанова від 10.09.2020, 369/3338/17, Касаційний цивільний суд Верховного Суду)

Таким чином відсутність доказів спільної участі сторін у придбанні спірної квартири, є підставою для відмови у визнанні такого майна спільною сумісною власністю та поділу відповідно до положень 74 СК України.

Надані позивачкою чеки, квитанції, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів, техніки та меблів не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту несення саме витрат на ремонт саме спірної квартири, оскільки такі документи не містять відомостей або про особу покупця та/або місце розвантаження таких матеріалів.

Суд ставить під сумнів надані чеки та квитанції, оскільки позивачка працювала дизайнером, і вказані чеки та квитанції можливовикористовувались для її роботи дизайнером.

Крім того вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді(постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)

Оскільки позивачкою не вказана дійсна (ринкова) вартість техніки та меблів, саме на час розгляду справи, тому суд не може взяти до уваги надані позивачкою розрахунки.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Таким чином, вимоги позивачки про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме виділення ОСОБА_2 майно на суму 105 139, 82 грн, а всього виділити позивачу майна разом з нерухомим на загальну суму 591 615, 62 грн та виділення ОСОБА_1 всього майна на суму на суму 109 295, 92 грн, виділення відповідачу майна разом з нерухомим на загальну суму 595 771, 72 грн є безпідставними, не заснованими на законі та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши пояснення сторін, свідків, надані докази, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 21, 36, 60, 74 СК України, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263,264, 265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 );

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ).

Суддя Н. М. Ларіонова