Справа №173/1092/22
Провадження №2/173/14/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В

За участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Бакуліної М.С

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Тітовський Сергій Іванович про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на земельну ділянку -

ВСТАНОВИВ:

18.08.2022 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 , з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на земельну ділянку до відповідача, Верхівцевської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Тітовський С.І.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками.

06.09.2022 року позивачем усунені виявлені недоліки.

19.09.2022 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на 18.10.2022 року .

18.10.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

18.10.2022 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 10.11.2022

10.11.2022 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 08.12.2022 року.

17.06.2024 року проведений перерозподіл цивільної справи новому складові суду. Справа призначена до розгляду на 04.11.2024 року.

04.11.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 23.12.2024 року .

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

В судовому засіданні 23.12.2024 року оголошена вступна і резолютивна частина рішення.

Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить: Встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку 7.690 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Верхівцевської міської ради, яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акту про право приватної власності на землю виданого громадянину України 10.06.2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 705, виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією.

В обґрунтування заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач посилається на наступне: ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Алуштинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим Україна видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 до дати своєї смерті, що підтверджується довідкою від 01.08.2022 року № 821, виданою Верхівцевською міською радою.

Позивач фактично проживав із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 2002 року і до дати її смерті, що фактично складає більше п`яти років.

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина - земельна ділянка площею 7.690 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Верхівцевської міської ради, яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акту про право приватної власності на землю виданого громадянину України 10.06.2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 705, виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією.

Він фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Крім того померла є його тіткою, проте документально він не може підтвердити факт родинних відносин з померлою. Проте його споріднення з померлою підтверджується довідкою Верхівцевської міської ради № 821 від 01 серпня 20022 року. де зазначено, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2 .

05 серпня 2022 року він звернувся до приватного нотаріуса Тітовського С.І. з метою оформлення спадщини. Проте постановою приватного нотаріуса від 05.08.2022 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за відсутності документів, які підтверджують його споріднення із спадкодавцем, та за пропуском ним строку, встановленого ст.1270 ЦК України для подачі заяви про прийняття спадщини, що й стало підставою звернення до суду.

Позивач і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також позивач пояснив, що померла ОСОБА_2 , є його тіткою. З кінця 1996 року вони тісно підтримували родинні відносини. Він приїздив до тітки по вихідних днях та допомагав по господарству. З 2002 року у ОСОБА_2 , діагностували захворювання на цукровий діабет, вона потребувала догляду, тому вони почали жити разом. Його дружина мала медичну освіту, тому вони здійснювали лікування та догляд за тіткою. Вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Належний догляд за тіткою мав наслідком покращення стану її здоров`я. Тому в 2008 році його дружина пішла у відпустку і вони вирішили поїхати на відпочинок до Криму. Тітка також попросила взяти її з собою, так як хотіла відвідати могилку сестри, тому вони всі разом поїхали в м. Алушту на відпочинок. Але там стан здоров`я тітки погіршився та через декілька днів вона померла. Перевозити до м. Верхівцеве небіжчицю вони не стали. Так як остання просила поховати її поряд із сестрою в Криму.

Відповідач, представник Верхівцевської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. При розгляді справи просив врахувати наданий відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву відповідач просив розглядати справу та ухвалити законне і обґрунтоване рішення згідно чинного законодавства.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, Тітовський С.І., в судове засідання не з`явився, подавши заяви про розгляд справи у його відсутність. Письмових пояснень суду не надав.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, інших учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Алуштинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим Україна видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складається в тому числі і з земельної ділянки площею 7.690 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Верхівцевської міської ради, яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акту про право приватної власності на землю виданого громадянину України 10.06.2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 705, виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією.

Позивач звернувся 05 серпня 2022 року до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, Тітовського С.І., з метою оформлення спадщини. Проте постановою приватного нотаріуса від 05.08.2022 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за відсутності документів, які підтверджують його споріднення із спадкодавцем, та за пропуском ним строку, встановленого ст.1270 ЦК України для подачі заяви про прийняття спадщини, що підтверджується копією постанови нотаріуса.

Позивач звернувся до суду із позовними вимогами про встановлення факту спільного проживання з померлою з 2002 року по день смерті та про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення.

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Позивач посилається на те, що він з 2002 року і до дня її смерті проживав однією сім`єю із померлою ОСОБА_2 , мав з нею спільний бюджет та вів спільне господарство.

На підтвердження даного факту позивачем надані довідки Верхівцевської міської ради № 821 та № 820 згідно яких зазначається, що ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично на момент смерті ОСОБА_2 проживала разом із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте суд критично оцінює дані довідки, оскільки відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Алуштинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим України, місцем смерті ОСОБА_2 зазначене місто Алушта Автономна Республіка Крим. Таким чином на момент смерті ОСОБА_2 , не проживала в м. Верхівцеві Кам`янського району Дніпропетровської області.

Доводи позивача про те, що їх сім`я , включаючи ОСОБА_2 , в той час поїхала на відпочинок до Криму, де сталась смерть ОСОБА_3 , суд також оцінює критично. Так як на момент смерті ОСОБА_2 , було 87 років. Тобто остання була особою досить похилого віку, що ставить під сумнів її бажання подорожувати та відпочивати на Півдні, чи навіть поїхати туди з метою відвідування могили родички. Крім того позивачем не надано будь-яких інших доказів, які б підтверджували ці його доводи. А саме, що він чи члени його родини отримували лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , що здійснювали її поховання. Доказів про їхнє перебування на той час за місцем смерті ОСОБА_2 . Крім того смерть ОСОБА_2 , сталась на початку квітня, тобто до початку літнього сезону відпочинку на Півдні держави.

З показань свідка ОСОБА_4 ,. в судовому засіданні встановлено, що він проживав по сусідству з ОСОБА_2 , знав позивача та його родину і перебував у дружніх стосунках з ними. Він бачив як позивач допомагав ОСОБА_2 по господарству, допомагав садити ти прибирати город. Він бачив його біля ОСОБА_2 , майже постійно. Позивач робив покупки.

Оцінюючи показання свідка суд приходить до висновку, що свідком підтверджено факт надання допомоги померлій. Але показань з приводу того, що позивач постійно проживав з ОСОБА_2 , вів з нею спільне господарство свідок не надав. Крім того свідок нічого не повідомив ні про те, де відбулась смерть ОСОБА_2 , ні про її поховання.

Згідно досліджених в судовому засіданні копій паспортів, ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 , останні зареєстровані за різними адресами, в різних населених пунктах.

Таким чином оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав беззаперечних доказів того, що він спільно проживав з ОСОБА_2 , протягом п`яти років до дня її смерті. Оскільки факт допомоги, факт утримання та факт спільного проживання є зовсім різними фактами та мають різні юридичні наслідки.

Крім того згідно постанови нотаріуса позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виходячи з того, що останній не надав доказів, які підтверджують родинні відносини між ним та померлою, а не з приводу відсутності факту спільного проживання. Тобто позивачем обраний невірний спосіб захисту порушених прав.

Доводи представника позивача, про те, що її довіритель звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , як особи, з якою проживав протягом останніх п`яти років, а нотаріус невірно зазначив підставу його звернення у постанові про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає безпідставними. Оскільки відповідно до копії заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, підписану позивачем, останній посилався на те, що померла його тітка, ОСОБА_2 , та просив видати свідоцтво про право на спадщину після її смерті. Тобто позивачем подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після особи, з якою він перебував у родинних відносинах, а не стосовно сторонньої йому особи, з якою він спільно проживав. Дана постанова позивачем не оскаржувалась.

Другою підставою, з приводу якої позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_2 , згідно постанови нотаріуса від 05.08.2022 року, є пропуск позивачем шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини відповідно ст. 1270 ЦК України. Але позивач не прохаючи поновити йому строк для подачі заяви про прийняття спадщини та не наводячи причин його пропуску звернувся до суду із вимогами, про визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме: земельну ділянку, в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 - Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином вимоги позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки постанова приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу від 05.08.2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована пропуском позивачем встановленого законом строку на подання заяви про прийняття спадщини і після усунення підстав, що слугували для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, у нотаріуса не було будь-яких перешкод видати позивачеві свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_2 .

За іншими підставами, окрім відсутності підтвердження родинних відносин з померлою і пропуску 6-ти місячного строку на прийняття спадщини позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину не відмовлялось.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб. визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, які передбачені законом або законом не заборонені. Позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК.

З наведеного вбачається, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненним порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/172"2 15-п(провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально - правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або

було необхідне їх правове визначення.

В свою чергу процесуально - правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди

розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

На думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

З наведеного вище вбачається, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, як з приводу встановлення факту, що має юридичне значення, так і з приводу захисту спадкових прав. Оскільки звертаючись до нотаріуса позивач посилався на те, що він має намір прийняти спадщину, що залишилась після смерті спадкодавця, з яким він перебував у родинних відносинах, тому ефективним способом захисту порушеного права позивача буде встановлення факту родинних відносин, а не встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до відкриття спадщини.

Крім того позивач пропустив встановлений ст. 1270 ЦК України строк для подання заяви про прийняття спадщини , що також було підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. З вимогами про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини до суду не звертався. Не обґрунтував поважність причин пропуску цього строку. Відповідно вимоги про визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом є передчасними та розцінюються судом як неефективний спосіб захисту порушеного права.

Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл понесених судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати в загальній сумі 992 грн. 40 коп., відповідачем не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

У задоволенні позовних вимог за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , до Верхівцевської міської ради, , юридична адреса: 51660 вул. Центральна, 75 м. Верхівцеве Кам`янського району Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Тітовський Сергій Іванович, юридична адреса: 51660 вул. Центральна, 79 м. Верхівцеве Кам`янського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2002 року по 16 квітня 2008 року та визнання права власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на земельну ділянку 7.690 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Верхівцевської міської ради, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 10.06.2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 705 виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп., покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення

Повний текст рішення складений 27.12.2024 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 07.01.2025 року

Дата набрання законної сили: 28.01.2025 року