Справа №760/9407/24
Провадження №2-о/760/354/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить встановити факт розірвання 04 червня 2020 року шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 23 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 серпня 1996 року зроблено актовий запис №297.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 23 серпня 1996 року між його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Під час їх перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він - ОСОБА_1 . Окрім того, від попереднього шлюбу ОСОБА_5 має ще одного сина - ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.01.2021 року, виданого відділом запису актів громадянського стану Стаханівського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної республіки, шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , припинений 04 червня 2020 року на підставі рішення про розірвання шлюбу №2/15/271/2019 Стаханівського міського суду ЛНР від 05.12.2019 року, про що 19.06.2020 року складено відповідний актовий запис за №103.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилась спадщина.

16 травня 2023 року він та його брат ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Леденьова І.С. із заявами про прийняття спадщини за законом, на підставі яких останнім заведено спадкову справу №91/2023. Також 04 липня 2023 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до приватного нотаріуса про прийняття останнім свідоцтва про розірвання шлюбу, проте на зазначену заяву отримав відповідь №1325/01-16 від 11 липня 2023 року, згідно якої приватний нотаріус не прийняв свідоцтво про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що будь-який акт, виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території України є недійсним і не створює правових наслідків.

Оскільки місто Кадіївка (Стаханов) Луганської області, фактично та у відповідності до Указу Президента України №32/2019 від 07.02.2019 року включено до переліку міст територій тимчасово окупованих у Луганській області, починаючи з 7 квітня 2014 року відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», то діяльність державних органів влади України, в т. ч. органів державної реєстрації актів цивільного стану України припинена та фактично не здійснюється.

Відтак, встановлення факту розірвання шлюбу між його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення, зміна та припинення його прав як спадкоємця першої черги.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 22 квітня 2024 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у справі.

Ухвалою суду від 01 липня 2024 року було задоволено клопотання представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Тітова І.С. про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. належним чином завірену копію спадкової справи №91/2023, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

17 вересня 2024 року від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. до суду надійшли витребувані докази, а саме копія спадкової справи №91/2023, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заявник в судове засідання не з`явився, однак представник заявника подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, а заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі та вказав, що вимоги заявника підтримує в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебували у шлюбі, який зареєстрований 23 серпня 1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Стаханівського міського управління юстиції Луганської області, про що в Кизі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №297, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 віл 05.08.2008 року.

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.01.2021 року, виданого відділом запису актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної республіки, шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , припинений 04 червня 2020 року на підставі рішення про розірвання шлюбу №2/15/271/2019 Стаханівського міського суду ЛНР від 05.12.2019 року, про що 19.06.2020 року складено відповідний актовий запис за №103.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. було заведено спадкову справу №91/2023 на підставі заяв синів померлої - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом.

04 липня 2023 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до приватного нотаріуса Леденьова І.С. про прийняття останнім свідоцтва про розірвання шлюбу, проте на зазначену заяву отримав відповідь №1325/01-16 від 11 липня 2023 року, згідно якої приватний нотаріус не прийняв свідоцтво про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що будь-який акт, виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території України є недійсним і не створює правових наслідків.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт розірвання 04 червня 2020 року шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 23 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 серпня 1996 року зроблено актовий запис №297, зазначивши, що від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна та припинення його прав як спадкоємця першої черги.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України у порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, серед іншого, розірвання шлюбу.

Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 4 ст.49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У частині 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою.

Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Частинами першою-третьою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» поновлення актового запису цивільного стану проводиться за місцем його первинного складення.

Відповідно до п. 3 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5 відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Згідно ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях затверджено Указом Президента України від 7 лютого 2019 року №32/2019. До Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій області віднесено м. Докучаєвськ.

Відповідно до ч.1-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Згідно Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р (додаток 1) Алчевський район Луганської області (у тому числі м. Стаханов Алчевського району) віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно постанови Верховної ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12 травня 2016 року №1351-VIII місто Стаханов перейменовано на місто Кадіївка.

Кадіївська міська територіальна громада Алчевського району Луганської області включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75.

Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Алчевського району Луганської області з 07 квітня 2024 року включено до переліку території, тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відтак, м. Кадіївка (м. Стаханов) на час розгляду справи судом віднесено до території, тимчасово окупованої Російською Федерацією. У вказаному населеному пункті органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Оцінюючи надані заявником документи, суд виходить із того, що розірвання шлюбу є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Пунктом 10 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди можуть встановлювати факт розірвання шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно доданої до заяви копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.01.2021 року, виданого ОСОБА_4 відділом запису актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної республіки, вбачається, що шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , припинений 04 червня 2020 року на підставі рішення про розірвання шлюбу №2/15/271/2019 Стаханівського міського суду ЛНР від 05.12.2019 року, про що 19.06.2020 року складено відповідний актовий запис за №103. Місце державної реєстрації - відділ запису актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної республіки.

Оскільки заявник позбавлений можливості в іншому, аніж у судовому порядку встановити факт розірвання шлюбу між його батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що факт розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 04 червня 2020 року підтверджується наявними у справі доказами.

Встановлення такого факту, що має для заявника ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення, зміна та припинення його прав як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_4 .

Керуючись ст.263-265, 273, 293-294, 315-319, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту розірвання шлюбу - задовольнити.

Встановити факт розірвання 04 червня 2020 року шлюбу між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований 23 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 серпня 1996 року зроблено актовий запис №297.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч.1 ст.355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст.273 ЦПК України).

Відомості про учасників справи:

- заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- заінтересована особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- заінтересована особа - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова