Справа № 367/4048/20
Провадження №2/367/623/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Горбачової Ю.В.,

за участі секретаря с/з Музики Є.О.,

прокурора Годлевської-Коновалової А.В.,

представника ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - Рахімова В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області (до заміни позивача - Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області), в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування наказу, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Ірпінський відділ Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування наказу, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначено, що Ірпінським відділом Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 000088 від 13.02.2020 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом самовільного, всупереч установленому законом порядку відведення з числа земель лісового фонду земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0006 без попереднього її вилучення з постійного користування Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»» в межах кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, чим заподіяна значна шкода інтересам власника земель.

Під час опрацювання матеріалів кримінального провадження встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0006 на території Гостомельської селищної ради Київської області.

Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 , загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер :02:003:0006) для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Гостомельської селищної ради Київської області.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Бахметьєвої Х.В. від 10.05.2016 р. за індексним номером 29536297 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0006, загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 14441127, дата державної реєстрації: 27.04.2016 р.).

Водночас, опрацюванням зазначених документів встановлено, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р. прийнятий з порушенням вимог земельного та лісового законодавства та підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2016 рік) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель сільськогосподарського призначення визначається законом.

Згідно Статуту Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»», затвердженого розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації № 503 від 02.12.2016 р., Києво-Святошинське державне агролісництво входить до складу останнього.

Крім того, ДП «СЛП «Київоблагроліс» відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації і є підзвітним йому.

За інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 р., земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0006, загальною площею 0,1200 га, розташована на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2006-2008 років. Погодження на вилучення вказаних лісових ділянок підприємство не надавало.

Таким чином, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2006-2008 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва, перспективним планом організації та розвитку лісового господарства Києво-Святошинського державного агролісництва, таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад, планшетом № 1.

Окрім того, за інформаціями Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 02.12.2019 р. № 693 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 2 і його таксаційних виділів Києво-Святошинського державного агролісництва за даними лісовпорядкування 2007 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0006 розташована в межах земель Києво-Святошинського державного агролісництва, що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель державного лісового фонду.

З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського, а не сільськогосподарського призначення, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р прийнятий з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України.

ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»» згоди на вилучення чи припинення права постійного користування вказаної земельної ділянки не надавало.

Згідно інформації Кабінету Міністрів України № 6491/0/2-20 від 27.02.2020 р. вбачається, що останнім рішень про погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0006, загальною площею 0,1200 га, розташованої на землях лісогосподарського призначення кварталу 2, виділ 16 Києво-Святошинського державного агролісництва, яка перебувала у постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс», не приймалося.

Права відповідача, а саме ОСОБА_1 , на спірну земельну ділянку виникли на підставі незаконного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р., яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області, що вказує на те, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну лісову земельну ділянку від держави протиправно, з порушенням встановленої законом процедури та вказане право у останнього, на законних підставах не виникло.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просять: усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , загальною площею 0,1200 га, з кадастровим номером :02:003:0006, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Гостомельської селищної ради Київської області; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.05.2016 року за індексним номером 29536297 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, з кадастровим номером :02:003:0006, для індивідуального садівництва, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області; усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

11 серпня 2020 року ухвалою суду було відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

19 березня 2021 року ухвалою суду було прийнято позовну заяву до розгляду у цивільній справі № 367/4048/20 суддею Саранюк Л.П., яку визначено головуючим суддею у справі внаслідок повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, призначено підготовче судове засідання.

12 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, яким визначено головуючого у справі суддю ОСОБА_2.

12 січня 2022 року ухвалою суду було задоволено клопотання керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області про залучення до участі у справі Бучанської окружної прокуратури Київської області у зв`язку із реорганізацією структури органів прокуратури, ухвалено залучити до розгляду справи замість Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Бучанську окружну прокуратуру Київської області.

Розпорядженням керівника апарату від 06.04.2023 року № 16 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ у зв`язку зі звільненням у відставку судді Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_2 , здійснено повторний автоматизований розподіл вищевказаної цивільної справи між суддями, відповідно до якого дану справу було передано для розгляду судді Горбачовій Ю.В.

03 травня 2023 року ухвалою суду було прийнято до свого провадження цивільну справу № 367/4048/20 суддею Горбачовою Ю.В., постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

06 вересня 2023 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті.

У судовому засіданні прокурор наполягала на задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Рахімов В.А. просив задовольнити позов.

У судове засідання представник Київської обласної державної адміністрації не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи без участі представника, позов прокурора підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.

У судове засідання представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Також відповідач скористався своїм правом на подання на відзиву, в якому зазначено, що представником позивача не надано доказів для підтвердження: наявності у ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» права постійного користування земельною ділянкою; належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Також у відзиві зазначається, що представником позивача пропущені строки звернення до суду, у зв`язку з цим відповідач просить відмовити у задоволенні позову та прийняти заяву про сплив позовної давності у даному спорі, оскільки прокурором подано віндикаційний позов (просить зобов`язати повернути у власність держави земельну ділянку), а не негаторний позов.

Представник позивача не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

Згідно ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу - з Кабінетом Міністрів України. Зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок яких земельні ділянки виводяться із складу таких категорій (крім зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення для розміщення на них лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури), а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, здійснюються за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2016 рік) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Ст. 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Згідно ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Ст. 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За статтями 45, 47, 48, 54 ЛК України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, установленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р. затверджено проект з землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки :02:003:0006, площею 0,1200 га, для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області, що підтверджується копією наказу.

Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Бахметьєвої Х.В. від 10.05.2016 р. за індексним номером 29536297 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0006, загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва (номер запису право власності: 14441127, дата державної реєстрації: 27.04.2016 р.), на підставі зазначеного наказу, що підтверджується інформаційною довідкою № 196754509 від 17.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно копії листа ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 186 від 25.05.2020 року земельні ділянки, серед яких і спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0006 накладаються на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП « СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 2 виділи 8,16 та кварталі 1 виділи 1 Києво-Святошинського агролісництва. ДП «СЛП «Київоблагроліс» не надавало погодження на вилучення чи зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення, з вищевказаними кадастровими номерами.

Також, Департамент екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації не погоджував вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, про що зазначено у листі № 05.1-02.2-08/200/2234 від 13.03.2020 року.

Відтак на підставі ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконними наказ ГУ Держгеокадастру в Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 р. як такий, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права позивачів.

У постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 910/19236/20 Верховний суд вказав, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності пере бувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незамкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Вирішуючи питання про відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 04 лютого 2020 року у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.

У цих постановах Верховний Суд, переглядаючи справу про витребування з незаконного володіння земельних ділянок лісогосподарського призначення, зробив висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим.

Водночас, як зазначено вище, заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у наведених вище постановах помилково ототожнив заволодіння громадянами та юридичними особами землями та перехід до них права володіння цими землями. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок». Водночас використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступає від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Враховуючи викладене, суд зауважує на тому, що позивач звернувся до суду з негаторним позовом, який можна заявляти упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового призначення, а тому загальний строк позовної давності не застосовується до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у справах за позовами власників майна щодо його відчуження за наступними правочинами таке майно може бути витребувано від особи шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав , передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки земельна ділянка кадастровий номер :02:003:0006, площею 0,1200 га, вибула з власності держави поза її волею та без правової на те підстави, остання підлягає поверненню та передачі на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі за № 6-92цс13, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, практики ЄСПЛ (рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року), втручання в право особи на мирне володіння майном має бути законним, повинно переслідувати «суспільний, публічний» інтерес та бути пропорційним визначеним цілям.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельних ділянок у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес.

Виходячи з основних критеріїв дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції у вказаній справі, суд констатує, що таке втручання у право відповідача ОСОБА_1 є законним в контексті положень національного законодавства; переслідує «суспільний, публічний» інтерес, при цьому буде дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача, а отже, таке втручання буде законним та справедливим.

Отже, позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, одночасно підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_1 , оскільки відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Враховуючи те, що уповноважений орган не вчинив дій на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тому суд вважає, що існують підстави для звернення прокурора до суду з вказаним позовом в межах своєї компетенції, передбаченої ст. 131 Конституції України, ст. 23,24 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України.

Тим самим, з огляду на зазначене, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора та наявність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 5, 12, 19, 76, 77, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву учанської окружної прокуратури Київської області (раніше Виконувача обов`язків керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області), в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування наказу, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-6670/15-16-сг від 18.04.2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , загальною площею 0,1200 га, з кадастровим номером :02:003:0006, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Гостомельської селищної ради Київської області.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.05.2016 року за індексним номером 29536297 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, з кадастровим номером :02:003:0006, для індивідуального садівництва, розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером :02:003:0006, площею 0,1200 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнути солідарно з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури (отримувач - Київська обласна прокуратура; ; банк отримувача - ДКСУ м. Київ; МФО банку: 820172; рахунок отримувача UA0015641) судовий збір у розмірі 4204 грн. 00 коп.

Повний текст судового рішення складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України -https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач:

- Київська обласна державна адміністрація, адреса: м. Київ, площа Лесі Українки, 1, , в інтересах якої діє Бучанська окружна прокуратура Київської області, адреса: Київська область, Бучанський район, м. Буча, вул. Володимира Ковальського, 61/1;

- Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», адреса: Київська область, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, 24, .

Відповідачі:

- Головне управління Держгеокадастру у Київській області, адреса: м. Київ, вул. Серпова, 3/14, .

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя: Ю.В. Горбачова