Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Усатової І.А., за участю секретаря - Омелько Г.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та відшкодування шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка у своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та відшкодування шкоди та просить зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заподіяну шкоду у розмірі 51 604 грн., з яких 50 000грн. моральної шкоди та 1 6048 грн. матеріальної шкоди.

У позові зазначає, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності третій особі - ОСОБА_5 . З моменту реєстрації позивачів у даній квартирі та після добровільної згоди її власника у позивачів виникло право на проживання у ній, а у відповідачів - обов`язок його не порушувати.

Так, дану квартиру у 2009 році придбала відповідач ОСОБА_3 для сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (позивача) з їх малолітнім сином ОСОБА_2 2010 року народження.

Приблизно з 2009 року вона разом з ОСОБА_4 проживали у квартирі, що за адресою: АДРЕСА_2 та 14 жовтня 2010 року з ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_2 .

Оскільки шлюбні стосунки між подружжям не склались, 07 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва було винесено рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

Після припинення шлюбних відносин сторони почали проживати окремо, колишній її чоловік - ОСОБА_4 виїхав з вищевказаної квартири та почав проживати окремо від колишньої дружини та сина.

У 2015 році ОСОБА_1 та її малолітній син зареєстрували своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Між тим, як пізніше їй стало відомо, згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/24010/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 договір купівлі-продажу був визнаний судом недійсним, та право власності на дану квартиру поновив попередній власник, який дозволив проживати у ній їй та її малолітньому сину. Дане рішення набрало чинності 11 жовтня 2016 року. Отже на даний час власником квартири є ОСОБА_5 , який не заперечує проти проживання у квартирі позивачки з її сином, реєстрацію місця проживання не скасовано.

Між тим відповідачі, 05.08.2019, коли вона з сином ОСОБА_2 тимчасово перебували в гостях у бабусі, зламали замки у помешканні та замінили їх на інші, заблокувавши можливість доступу до житлового приміщення, чим перешкодили реалізації їх законного права на проживання у ній. Про зміну замків вона дізналась завдяки сусідам, які їй подзвонили та повідомили вищевказані обставини.

У той же день вона із своєю мамою - ОСОБА_7 , негайно виїхала до місця свого проживання та приїхавши, застала там свою колишню свекруху - ОСОБА_3 , яка зачинилась у квартирі та повідомила, що вони більше не потраплять до помешкання оскільки вона сама хоче користуватись квартирою і не бажає бачити у ній свою колишню невістку та онука.

Між тим, зазначає, що проживає там майже 10 років, усі їх речі, в тому числі цінні (техніка, ювелірні прикраси), грошові кошти та документи, особисті речі малолітнього сина, у тому числі, і приладдя, необхідне для школи та підручники, тощо, знаходились у квартирі, куди відповідач ОСОБА_3 заблокувала доступ .

Відповідачка ОСОБА_3 відмовилась виконати її законні вимоги допустити у помешкання, надати доступ до особистих речей, грошових коштів та речей, які належать їй та малолітньому сину.

Відтак, починаючи із 05.08.2019 вона та її малолітній син були незаконно позбавлені права на користування житлом у якому вони зареєстровані та проживали з народження дитини, та позбавлені своїх власних речей з вини відповідачів. Власник житла не заперечує проти проживання у квартирі позивачки з дитиною та жодних претензій не виставляє.

Так, у квартирі № 12 були зачинені особисті речі позивачів, та шкільне приладдя малолітнього сина ОСОБА_2 , яке довелось придбати повторно для його можливості відвідувати школу.

Зокрема, нею було придбано наступні речі: дві футболки, сорочка, дві пари брюк, толстовка, на загальну суму 1 604 грн.

Окрім цього, вони зазнали моральних страждань, що полягають у стресі, який був отриманий внаслідок вищевказаних подій. Малолітній син не розумів чому батько не дає йому можливості потрапити до свого жила, для відновлення душевного спокою дитини, вонв вимушена була звернутись за допомогою до дитячого психолога, який допомагав дитині подолати тривогу, викликану діями його батьк та бабусі. Сама позивачка також пережила великий стрес, оскільки в один день була залишилась з дитиною на вулиці без особистих речей, грошей та документів.

Розмір моральної шкоди сторона оцінює в 50 000 грн.

Просить зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заподіяну шкоду у розмірі 51 604 грн., з яких 50 000 грн. моральної шкоди та 1604 грн. матеріальної шкоди.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 7.10.2019 позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

01.06.2020 до суду на виконання вимог ухвали надійшла позовна заява у новій редакції.

Ухвалою судді від 05 червня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

20.10.2020 від представника позивачів надійшло клопотання про долучення доказів.

26.01.2022 від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява, в якій третя особа зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі, оскільки вони відповідають інтересам малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що Преамбула Декларації прав дитини 1959 року закріплює, що дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту.

Відповідно до статті 16 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року жодна дитина не може бути об`єктом свавільного абс незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність.

Основний документ, який визначає охорону дитинства в Україні, я стратегічний загальнонаціональний пріоритет, - Закон України «Про охорону дитинства», стаття 18 якого забезпечує право дитини на користування житлом- її батьків та право на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе.

Законом України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схвалені резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства» дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умом проживання дітей.

Зважаючи на вищевикладене, просять задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав, треті особи пояснення до суду не надали.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 311 ЦК України, житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до 150 ЖК право розпорядження приватним житлом належить його власнику.

За змістом ст. 161 ЖК лише власнику надає право на вселення інших осіб до своєї квартири

Відповідно до ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , укладений 27 травня 2009 року від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною за реєстровим №645

Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_5 квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 39,00 кв.м., жилою площею 23,40 кв. м.

Вказане рішення ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 11.10.2016 залишено без змін.

Позивачка, звертаючись з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначає, що саме ці відповідачі перешкоджають їй користуватися спірною квартирою у якій вона та її малолітній син зареєстровані з 06.10.2015 та якою вона користується зі згоди власника майна ОСОБА_5 .

Як встановлено вище, власником квартири є ОСОБА_5 , якому повернуто у власність спірну квартиру за рішенням суду.

Як убачається з довідки № 108-10940 від 14.08.2019 позивачка була зареєстрована у спірній квартирі з 06.10.2015, як член сім`ї ОСОБА_3 , після укладення останньою договору купівлі - продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , посвідченого 27 травня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною за реєстровим №64 та який у подальшому був визнаний недійсним.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, заявник має довести своє право на користування даною квартирою, право на вселення у цю квартиру, наявність перешкод та порушення права саме відповідачем.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Суд зазначає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи, чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин.

Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність.

Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред`являє вимоги.

З точки зору ч.1 ст.2 ЦПК України завдання та основні засади цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З даного аналізу випливає, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав.

Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не заявить клопотання про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, суд у такому позові відмовляє.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Тобто, на суд лише покладено обов`язок сприяння учасникам процесу в реалізації ними своїх прав, а не збирання доказів та встановлення осіб, які мають відповідати за позовом.

Статтями 83 та 84 ЦПК України врегульовано порядок подання та витребування доказів судом.

Тобто, законом на суд у певних випадках лише покладено обов`язок витребувати докази щодо предмету спору за клопотанням сторін.

Збирання ж судом інформації щодо кола осіб, які мають відповідати за позовом, суперечить вимогам закону.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачкою не доведено порушення її права відповідачами, додані до справи: витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, довідка № 8775 від 13.08.2019 стосуються ОСОБА_7 .

Що стосується відеозапису суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) .

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Суд зазначає, що надані відповідачем матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, встановленого ст. 100 ЦПК України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом позивача або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого - ознак цифрового підпису автора.

Як встановлено судом, шляхом огляду змісту оптичного диску, на відеозаписі відсутній цифровий підпис.

Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустимими доказами в розумінні ст. 78 ЦПК України.

Будь - яких інших доказів проживання, реєстрації за вказаною адресою відповідачів суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження порушення будь -яких прав позивачів відповідачами.

Що стосується вселення позивачів суд вважає, що належним відповідачем у справі є власник квартири ОСОБА_5 , якого до участі у справі не було притягнуто у якості відповідача.

З огляду на викладене, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та вселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди вони є похідними від вимог про зобов`язання усунення перешкод шляхом вселення та також задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного вище підстави для задоволення вимог позивачів відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.