ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

м. Київ

справа № 638/10530/17

провадження № 61-14492 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Правекс-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та йогопредставника - ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

у складі судді Яковлевої В. М. від 21 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Абрамова П. С., Карпушина Г. Л. від 15 серпня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Правекс-Банк»

(далі - АТ «Правекс-Банк», банк), звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 листопада 2005 року між та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Правекс-Банк», було укладено кредитний договір № 12296-260/05М, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 20 000 доларів США,

а позичальник зобов`язувався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання 07 листопада 2005 року між ними укладено договір іпотеки № 12296 - 260/05М.

За період користування кредитними коштами позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість позичальника перед банком за кредитними договорами у повному обсязі не погашена.

Умовами кредитного договору визначено, що протягом всього терміну користування кредитними коштами, позичальник зобов`язаний сплачувати проценти. Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору, проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісячно (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) в строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування процентів, а також в момент повернення кредиту.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, виникла заборгованість, яка станом на 01 лютого 2017 року становить

14 523,99 доларів США та складається з: суми кредиту - 11 285,00 доларів США, відсотків - 3 238,99 доларів США.

З урахуванням наведеного банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за курсом Національного банку України без стягнення пені за порушення умов кредитного договору у розмірі 379 434,88 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2005 року № 12296-260/05М у розмірі 379 434,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс-Банк» судовий збір у розмірі 5 691,52 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, щобанк виконав свої зобовязання, надав позичальнику кредит, а ОСОБА_1 порушив свої зобовязання за кредитним договором і кредит повернув не повністю. Відповідач не спростував розмір кредитної заборгованості, більше того, погодився з ним, так як звернувся до банку із заявою про реструктуризацією боргу.

Районний суд розглянув справу за відсутності відповідача, якого вважав належним чином повідомленим про дату судового засідання. Суд також зазначив, що відповідач, подаючи численні процесуальні звернення до суду з питань, які не мають відношення до розгляду справи по суті, зловживав своїми процесуальними правами та порушував принцип процесуальної економії.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року

№ 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу за підсудністю до Харківського апеляційного суду цивільної справи № 638/10530/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що відсутні підстави, передбачені статтею 31 ЦПК України, для зміни підсудності справи, так як підсудність визначена розпорядженням Голови Верховного Суду у зв`язку з умовами воєнного стану до закінчення розгляду справи, а спори про підсудність не дозволяються (стаття 32 ЦПК України).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ПАТ «Правекс-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 12296-260/05М від 07 листопада 2005 року у розмірі 379 434,88 грн.

Компенсовано ПАТ «Правекс-Банк» за рахунок Держави судовий збір у розмірі 5 691,52 грн.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції віднесено на рахунок Держави.

Апеляційний суд виходив із того, що районний суд належним чином не повідомив відповідача про дату та місце судового засідання, що є безумовною підставою для скасування рішення суду. SMS-повідомлення без згоди на це особи не є належним повідомленням про судовий процес.

Постанова суду апеляційної інстанції по суті спору мотивована тим, що районний суд вірно виходив із того, що банк виконав свої зобовязання, надавши позичальнику кредит, а ОСОБА_1 порушив свої зобовязання за кредитним договором і кредит повернув не повністю. Відповідач не спростував розмір кредитної заборгованості, свого контррозрахунку на надав, більше того, погодився з ним, так як звернувся до банку із заявою про реструктуризацією боргу.

Апеляційний суд зазначив, що районний суд вірно не задовольнив клопотання відповідача про залишення позову банку без розгляду через неявку представника позивача до суду, так як процесуальних підстав для цього не було, банк не отримував повістки, що унеможливлювало залишення позову без розгляду. Підстав для відводу судді районного суду також не було, тому правильно відмовлено в задоволенні такої заяви відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також зі змісту касаційної скарги вбачається, що у порядку частини другої

статті 406 ЦПК України заявники наводять обґрунтування щодо необхідності скасування ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю до Харківського апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Дзержинського районного суду м. Харковавищевказану цивільну справу (№ 638/10530/17). У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 15 серпня

2023 рокувідмовлено та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

29 листопада 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника мотивована тим, що суди у ході розгляду справи та при ухваленні судових рішень допустили порушення норм процесуального права й неправильно застосували норми матеріального права.

Зазначається, що апеляційний суд розглянув й мотивував вимогу апеляційної скарги про скасування ухвали районного суду про відмову у залишенні позову банку без розгляду, але в резолютивній частині висновку не зробив. При цьому апеляційний суд скасував рішення районного суду у зв`язку з процесуальними порушеннями, ухвалив своє рішення, але воно повністю по суті спору узгоджується з висновками районного суду, що є неправильним.

Апеляційний суд безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про направлення справи за підсудністю до Харківського апеляційного суду, так як відповідач має ряд захворювань, які не дозволяли йому виїхати до міста Полтави і це фінансового для нього є неможливим. Така ухвала постановлена у день ухвалення судового рішення по суті спору, що унеможливило її оскарження до Верховного Суду окремо від рішення, безпідставно відмовлено відповідачу у відкладенні розгляду справи, не врахувавши численні роз`яснення судам про відправлення правосуддя в умовах війни. Це вплинуло на те, що не всі обставини справи, права та обов`язки сторін судом були належним чином встановлені. Апеляційний суд неналежним чином мотивував аргументи апеляційної скарги, зокрема, що стосується тверджень про те, що відповідач вже сплатив за користування кредитом більше 25 000 доларів США.

Суди невірно відмовили у клопотанні відповідача залишити позов банку без розгляду через неявку представника банку до суду протягом трьох років й невідповідності позовної заяви вимогам закону, а Верховний Суд усупереч висновкам Конституційного Суду України незаконно не скасував такі судові рішення.

Апеляційний суд безпідставно відхилив доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення заяви відповідача про відвід судді районного суду, яка порушувала закон при розгляді справи та ухвалила незаконне рішення, з непідтвердженими розрахунками кредитної заборгованості, які містили суперечності.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 1) Застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) В ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід; 3) Справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання; 4) Судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 07 листопада 2005 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків є АТ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 12296-260/05М, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США строком до 07 листопада 2025 року.

Підписавши вказаний кредитний договір, ОСОБА_1 підтвердив особистим підписом, що ознайомився з усіма умовами, тарифами, відсотками, комісіями та іншими елементами кредиту, який він зобов`язується сплатити за даним договором.

Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору кредит надався строком до 07 листопада 2025 року зі сплатою 12,00 відсотків річних.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту в сумі 83 доларів США щомісячно до 10 числа наступного місяця.

Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору, відсотки за користування кредитом підлягають сплаті Позичальником щомісячно (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) в строк до 10 числа місяця включно, наступного за місяцем нарахування процентів, а також в момент повернення кредиту, у розмірі вказаному в п. 1.2. даного Договору.

Пунктом 4.4. кредитного договору передбачено, що шляхом підписання даного договору сторони прийшли до згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочки по погашенню заборгованості по кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами більше 10 календарних днів, строк користування грошовими коштами, вказаний в п. 1.2. даного договору, припиняється достроково на 11-й день прострочки. Про припинення строку користування грошовими коштами банк письмово повідомляє позичальника.

На забезпечення виконання зобов`язання між сторонами укладено договір іпотеки № 12296 - 260/05М від 07 листопада 2005 року.

За період користування кредитними коштами, ОСОБА_1 здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість позичальника перед банком за кредитними договорами в повному обсязі не погашена.

Відповідно до розрахунку заборгованості банку, станом на 01 лютого 2017 року

у позичальника наявна заборгованість у розмірі 14 523,99 доларів США, яка складається з: суми кредиту - 11 285,00 доларів США, суми відсотків -

3 238,99 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі частини першої статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти

(частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті530, 631 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

У справі, що переглядається, пунктом 4.4 кредитного договору визначено,

що у випадку виникнення у позичальника прострочки по погашенню заборгованості по кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами більше

10 календарних днів, строк користування грошовими коштами, вказаний

в пункті 1.2. даного договору, припиняється достроково на 11-й день прострочки. Про припинення строку користування грошовими коштами банк письмово повідомляє позичальника.

Згідно з пунктом 6.1.7. зазначеного договору, позичальник зобов`язався у разі виникнення подій, зазначених, зокрема у пункті 4.4. цього договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.

Отже, сторони кредитних правовідносин на власний розсуд врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України.

Аналіз змісту пункту 4.4 кредитного договору свідчить, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, оскільки у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.

Отже, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання, така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, а подальше направлення чи не направлення банком вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту на цю зміну строку не впливає.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 31 серпня 2022 року у справі № 308/1546/18 (провадження № 61-16968св21).

Факт відсутності заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не спростував, свого контррозрахунку заборгованості не надав.

Окрім того, в матеріалах справи містяться заяви (повторна) ОСОБА_1 до

АТ «Правекс-Банк», в яких відповідачем визнається наявність заборгованості за кредитним договором № 12296-260/05М та прохання провести реструктуризацію зобов`язання (т. 2, а. с. 18, 20).

Враховуючи вищевказані обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що з огляду на невиконання позичальником умов кредитного договору є наявними правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з викладеним Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги не містять правового обґрунтування незаконності постанови апеляційного суду щодо визначення розміру кредитної заборгованості, так як відповідач вказане не спростував. У касаційній скарзі по суті спору зазначається лише несуттєві доводи, а саме що заборгованість виникла з підстав неможливості сплати кредиту через втрату працездатності, але це не є правовою підставою для відмови в позові. Посилання на те, що позичальник сплатив банку вже більше 25 000 доларів США взагалі не є правовим обґрунтуванням незгоди з судовим рішенням, так як і сам позичальник у скарзі зазначає, що погасив тіло кредиту у розмірі 8 715 доларів США, а кредит взято у розмірі 20 000 доларів США. Сплата процентів за користування кредитом не є сплатою тіла кредиту і позичальнику достовірно відомі умови кредитного договору, умови і підстави сплати відсотків за користування кредитом. У цій частині відповідач умови кредитного договору не оспорив, а у статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину.

Посилання касаційної скарги на неточності у розрахункам кредитної заборгованості, які надавав банк, були предметом розгляду судами, апеляційний суд визначив розмір кредитної заборгованості відповідно до умов кредитного договору та вимог закону. Як уже зазначалося, ОСОБА_1 не спростував цей розмір заборгованості, що є його процесуальним обов`язком, якщо він на це посилається, свого контррозрахунку суду не надав, й не мав наміру його спростовувати, оскільки просив банк про реструктуризацію боргу.

Інших доводів щодо суті спору касаційна скарга не містить. Решта доводів стосується виключно посилання на порушення судами норм процесуального права.

Верховний Суд нагадує заявникам, що згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. А згідно з вимогами частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права, на які посилаються заявники, жодним чином не стосуються тих підстав для скасування судового рішення, про які йдеться у наведеній нормі процесуального права. А такими підставами є: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених

у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Незважаючи на це, Верховний Суд надає відповіді на ці доводи. Так, доводи касаційної скарги про незаконність відмови у задоволенні заяви відповідача про залишення позову банку через неявку представника позивача без розгляду є безпідставними. Перш за все, це не стосується встановлення обставин справи для правильного вирішення спору. У цій частині судові рішення правильно мотивовані тим, що відомості про належне повідомлення представника позивача в судове засідання в розумінні статті 128 ЦПК України матеріали справи не містили.

Крім того, 22 квітня 2021 року представник позивача подав відповідь на відзив,

17 травня 2021 року представник позивача подав заяву про проведення судового засідання без участі представника позивача, 20 серпня 2021 року представник позивача брав участь в судовому засіданні. Тому, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

Положенням пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Указані підстав для застосування зазначеної норми процесуального права були відсутні. Крім того, судові рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позову банку без розгляду були предметом перегляду у цій справі Верховним Судом, який у постанові від 26 жовтня 2022 року підтвердив їх законність (провадження № 61-3789 св 22). Тому апеляційний суд правильно таких висновків повторно не зазначав у резолютивній частині свого судового рішення.

Посилання касаційної скарги на невідповідність позовної заяви вимогам

статей 175-177 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд детально їх перевірив, справа розглядалася більше 4 років, тому обґрунтовано відхилив їх. Більше того, такі доводи на стадії касаційного перегляду справи позбавлені правового змісту й сенсу з огляду на повноваження суду касаційної інстанції.

Верховний суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення відводу судді районного суду. Так, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні відводу судді Яковлевої В. М., оскільки ним не доведено її необ`єктивність та неупередженість при розгляді справи. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, а наводяться мотиви виключно незгоди з процесуальними діями і рішеннями судді при вирішенні певних клопотань учасників справи, що згідно з вимогами частини четвертої статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу.

Також зі змісту касаційної скарги вбачається, що у порядку частини другої

статті 406 ЦПК України заявники наводять обґрунтування щодо необхідності скасування ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю до Харківського апеляційного суду.

Такі доводи є помилковими. Так, апеляційний суд вірно зазначив, що відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Згідно з частиною першою статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Недопустимість спорів про підсудність чітко визначено статтею 32 ЦПК України, за змістом частини другої цієї норми, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Встановлено, що зміна територіальної підсудності судових справ Харківського апеляційного суду зумовлена виконанням розпорядження Голови Верховного Суду а подальше відновлення його територіальної підсудності згідно з цього самого розпорядження не змінює підсудність справ, прийнятих Полтавським апеляційним судом до розгляду.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд не дав можливість оскаржити його ухвалу від 15 серпня 2023 року в цій частині до суду касаційної інстанції, є помилковими, так як заявникам достатньо було вивчити зміст

пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України, згідно з яким ухвали апеляційного суду про відмову в передачі справи за підсудністю окремо у касаційному порядку оскарженню не підлягають, а доводи наводяться у змісті касаційної скарги на судове рішення по суті вирішення спору (стаття 406 ЦПК України).

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд неналежним чином мотивував аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах -учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі

статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду, на які заявник посилається у касаційній скарзі,

є необґрунтованими, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать вказаним висновкам Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у постанові суду апеляційної інстанції, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом,

а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та йогопредставника - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць