Справа № 473/4179/23
РІШЕННЯ

іменем України

"04" січня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю: секретаря судового засідання Багрін І.А., представника відповідача адвоката Денисенка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ

в серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 90 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 липня 2018 року між сторонами було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у позику 90 000 грн. 00 коп. на строк до 18 липня 2022 року. Факт передачі коштів підтверджується розпискою від 18 липня 2018 року. Станом на час звернення з вказаним позовом до суду відповідач позику не повернув.

В зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 90 000 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 18 серпня 2023 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

19 жовтня 2023 року представником відповідача адвокатом Денисенком В.В. подано відзив на позов, відповідно до якого останній у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити, оскільки відповідач ніяких грошових коштів від позивача не отримував, а підписав договір позики та склав розписку під впливом тяжких для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки 18 липня 2018 року, керуючи належним позивачу автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пошкодив також належне позивачу майно. Вказував, що скориставшись стресовим станом відповідача після дорожньо-транспортної пригоди, позивач зобов`язав його підписати договір позики та скласти вищевказану розписку. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважав, що договір позики від 18 липня 2018 року є недійсним, з огляду на положення ст. 233 ЦК України, а також не є укладеним, оскільки при цьому грошові кошти відповідачу не передавалися.

В свою чергу, позивач надав суду відповідь відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити. При цьому просив врахувати, що 18 липня 2018 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг 90 000 грн. 00 коп., які необхідні були відповідачу для вирішення власних побутових потреб. Передача коштів на умовах позики відбувалася в присутності свідків та підтверджується письмовою розпискою відповідача, а тому доводи останнього про безгрошовість позики не відповідають дійсності. Також зазначав, що відповідачем не надано жодних доказів щодо відсутності власного волевиявлення на вчинення договору позики на тих умовах, за яких був укладений вказаний правочин.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача адвокат Денисенко В.В. у судовому засіданні в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити з підстав, вказаних у відзиві на позов.

Заслухавши показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 18 липня 2018 року між сторонами в простій письмовій формі був укладений договір позики. Факт передачі коштів підтверджується письмовою розпискою від 18 липня 2018 року (складена в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та посвідчена ними).

Факт складення та підписання відповідачем договору позики, розписки сторонами не оспорювався.

За умовами договору відповідач отримав від позивача в борг на умовах безвідсоткової позики 90 000 грн. 00 коп., які необхідні були відповідачу для вирішення власних побутових потреб, та зобов`язався повернути позику в строк до 18 липня 2022 року.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Тлумачення ст.ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг (правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі 523/11575/16 та від 23 лютого 2022 року у справі №639/4467/18).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК України).

Зі змісту розписки від 18 липня 2018 року (складеною та підписаною особисто відповідачем) вбачається воля сторін на укладення саме договору позики. Цією розпискою підтверджено фактичне отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у сумі 90 000 грн. 00 коп.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , (власноручно зазначені відповідачем в розписці, як свідки передачі коштів), пояснили, що в день складання розписки відповідач у їх присутності, а також присутності позивача власноручно склав та підписав розписку про отримання грошей в позику, гроші знаходилися поряд з ним, на столі. З розмови між сторонами, було зрозуміло, що відповідач отримав у борг від позивача 90 000 грн. 00 коп. для вирішення власних побутових потреб.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів про безгрошовість договору позики.

Та обставина, що дата складання розписки про отримання відповідачем від позивача коштів у позику співпадає з датою дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце за участю транспортного засобу, під керування відповідача, та іншого транспортного засобу, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів, сама по собі не спростовує, що спірні кошти 18 липня 2018 року відповідач не отримував.

Також відповідач не довів належними та допустимими доказами факт укладення договору позики під впливом тяжкої обставини.

Положення ч.ч. 1-3 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 90 000 грн. 00 коп. боргу за договором позики.

Згідно ч. 1 ст. 141ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , борг за договором позики від 18 липня 2018 року в розмірі 90 000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , судові витрати в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 січня 2024 року.

Суддя Л.В.Лузан