У х в а л а

5 січня 2024 року

м. Київ

Справа № 947/264/21

Провадження № 61-17525ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - відповідач) на постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_2 , - до відповідача про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, та

в с т а н о в и в:

у січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача 56 676,00 грн відшкодування моральної шкоди та 170 028,00 грн мінімального гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника. Мотивувала тим, що унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталась 18 липня 2020 року, від отриманих тілесних ушкоджень помер пішохід - ОСОБА_3 . На нього, як встановили у межах кримінального провадження, наїхав автомобіль марки «ГАЗ 2411», р/н НОМЕР_1 . Цивільна-правова відповідальність власника цього автомобіля застрахована у відповідача. Тому останній є належним за вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок смерті потерпілої особи її дітям. Відшкодування матеріальної шкоди розраховане з урахуванням розміру страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, а моральної шкоди - з урахуванням розміру 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку.

18 травня 2021 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:

відсутнє звернення осіб в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до відповідача; тому останній не проводив перевірку зазначеного страхового випадку;

будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок ДТП за участю транспортного засобу «ГАЗ 2411» р/н НОМЕР_1 , немає;

відсутні будь-які рішення (вирок, постанова у кримінальному або адміністративному провадженні, висновок перевірки страховою компанією за страховим випадком), які б встановили причетність до смерті ОСОБА_3 . Тому звернення в інтересах ОСОБА_2 його законних представників є передчасним.

14 вересня 2023 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про задоволення позову: стягнув з відповідача 56 676,00 грн відшкодування моральної шкоди та 170 028,00 грн мінімального гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі втратою годувальника. Мотивував так:

у межах досудового розслідування у кримінальній справі встановлено, що під час ДТП автомобіль марки «ГАЗ 2411», р/н НОМЕР_1 , наїхав на пішохода ОСОБА_3 . Цивільна-правова відповідальність водія цього автомобіля за шкоду, спричинену третім особам внаслідок ДТП, застрахована у відповідача. Тому останній є належним за вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок смерті потерпілої особи її дітям;

відсутність вироку суду на момент прийняття рішення судом першої інстанції не має вирішального значення, бо мова йде про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Суд не встановив умислу або грубої необережності потерпілого. Тому є підстави для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, тобто для сплати страхового відшкодування неповнолітньому на той час сину загиблого.

6 грудня 2023 року відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження (вх. № 37220/1/220-23 від 11 грудня 2023 року). Просив поновити цей строк, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року.

Верховний Суд вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України; визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункти 1, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Предметом позову є вимога про відшкодування 56 676,00 грн моральної шкоди та 170 028,00 грн мінімального гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного зі втратою годувальника. Отже, сумарно ціна позову становить 226 704,00 грн та є меншою, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року (2 684 грн х 250 = 671 000,00 грн).

У касаційній скарзі відповідач звернув увагу на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та стверджує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики відповідача. Однак, по-перше, зазначений підпункт не стосується формування єдиної правозастосовної практики щодо одного з учасників справи. У тому підпункті мова йде про необхідність забезпечення єдності застосування норм права за подібних спірних правовідносин безвідносно до того, який конкретний суб`єкт бере у них участь. По-друге, відповідач не обґрунтував фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі, для формування єдиної правозастосовної практики в Україні. Жодних висновків Верховного Суду, із якими не узгоджується постанова апеляційного суду, відповідач у касаційній скарзі не навів. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, яку згадав відповідач, не є правозастосовним актом Верховного Суду та не містить висновків щодо застосування норм права, які має враховувати суд згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

Відповідач отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження обмежене, зокрема, за ціною позову. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Така мета є легітимною.

Відповідач подав касаційну скаргу на судове рішення, яке не можна оскаржити у касаційному порядку. Випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких можливо подати касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, меншою, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відсутні. За таких умов обмеження на подання відповідачем касаційної скарги є пропорційними зазначеній легітимній меті та не порушує сутність його права на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах і в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

2. Направити копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук