Постанова

Іменем України

10 січня 2024 року

провадження №22-ц/824/4195/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Шкоріної О. І.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 24 березня 2006 року

в складі судді Кириленко Т. В.

у цивільній справі №2-691-1/06 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про стягнення аліментів

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2006 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частці від заробітку відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23.02.2002 вона та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, в якому народилося двоє дітей. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не бере участі у їх вихованні; свій дохід та місце роботи від неї приховує.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2006 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 09 лютого 2006 року і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Святошинського районного суду м Києва від 02 жовтня 2023 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, відповідач подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, порушив норми процесуального права та розглянув справу за відсутності доказів повідомлення відповідача про розгляд справи.

Стверджував, що він не отримував копії ухвали про відкриття провадження у справі та жодного з повідомлень надісланих судом на його ім`я, оскільки не ставив свій підпис в зворотних повідомленнях про отримання поштових відправлень від суду.

Вважав, що не повідомлення його про розгляд справи призвело до неправильного вирішення справи.

Вказував, що на день ухвалення оскаржуваного рішення на підставі рішення суду стягувалися аліменти на утримання його доньки від першого шлюбу - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій на той час виповнилося 13 років.

Також, як на підставу скасування заочного рішення посилався на те, що на день ухвалення рішення - 24.03.2006 він не працював та не мав жодного з видів заробітку, що підтверджується копією трудової книжки.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2006 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на заочне рішення від 24.03.2006 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін, що підтверджується звітом про доставку на електронну адресу представника позивача ОСОБА_2 , яку він зазначив в апеляційній скарзі, копії ухвали про відкриття апеляційного провадження (а. с. 90, 146).

Позивачка також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги відповідача на заочне рішення від 24.03.2006 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін, що підтверджується розпискою про отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги (а. с. 91).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив. У відзиві вказувала, що доводи відповідача щодо не повідомлення його про розгляд справи судом першої інстанції не відповідають дійсності, оскільки дійсно з наявних у справі зворотних поштових повідомлень вбачається, що частину з надісланих судових документів отримувала вона, а іншу частину отримував особисто відповідач.

Також вказувала, що доводи відповідача про те, що на день ухвалення рішення існувало судове рішення на підставі якого з нього стягувалися аліменти на утримання доньки від першого шлюбу не є підставою для скасування рішення суду у даній справі, адже призначений судом розмір аліментів на двох дітей - 1/3 частина від всіх видів заробітку відповідача узгоджується із судовою практикою щодо призначення аліментів у такому розмірі саме на двох дітей.

Вважала, що доводи відповідача про те, що на час розгляду справи судом першої інстанції та на день ухвалення рішення він не працював теж не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відсутність офіційних доходів у батьків не позбавляє їх від обов`язку утримувати неповнолітніх дітей.

Крім того, ОСОБА_3 у відзиві зазначила про те, що про наявність оскаржуваного рішення відповідач знав ще задовго до подання суду заяви про перегляд заочного рішення, а саме у відповіді на відзив у справі №759/15089/23 за його ж позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, посилався на те, що лише з 2017 року, після розірвання шлюбу, виконавчий лист було направлено за його місцем роботи.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2006 без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Діти на момент звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом були малолітніми, проживали разом з нею та знаходилися на її утриманні. Відповідач не надав матеріальної допомоги на утримання дітей та не брав участі у їх вихованні.

З наданих відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення доказів, вбачається, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Також, з долученої ОСОБА_1 до заяви про перегляд заочного рішення копії трудової книжки вбачається, що в останній відсутні записи про місце роботи за період з 18.01.2005 по 01.09.2006.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання синів, від своє місце роботи та дохід, але як батько повинен був надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-691-1 на виконання рішення цього ж суду від 24.03.2006. Виконавчий лист перебував на примусовому виконанні в Державній виконавчій службі у Святошинському районі м. Києва (а. с. 25).

Постановою державного виконавця від 29.11.2006 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-691-1 від 30.06.2006.

В лютому 2017 року державний виконавець звернувся до суду з поданням про видачу дублікату виконавчого листа №2-691-1, виданого Святошинським районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 24.03.2006 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей, яке ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2017 задоволено (а. с. 28-31, 33).

На підставі ухвали суду від 14.02.2017 Святошинським районним судом м. Києва 17.03.2017 видано дублікат виконавчого листа №2-691-1.

Також з матеріалів справи вбачається, що внаслідок не виконання ОСОБА_1 рішення суду від 24.03.2006 виникла заборгованість зі сплати аліментів, яка згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем, станом на 01.06.2023 становить 164 627,31 грн (а. с. 103-105). З даного розрахунку вбачається, що заочне рішення суду від 24.03.2006 відповідачем почало фактично виконуватися з червня 2018 року.

У зв'язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Справі присвоєно єдиний унікальний номер 759/15089/23 та ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.09.2023 відкрито провадження у справі і призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 95). Згідно відомостей з офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №759/15089/23 відсутнє судове рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 180, ст. 182-183 СК України в редакції на день ухвалення оскаржуваного рішення, та встановивши, що діти проживають разом з матір`ю, повністю знаходиться на її утриманні, а також врахувавши вимоги сімейного законодавства щодо обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 09.02.2006 та до досягнення дітьми повноліття.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд справи, оскільки наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_1 23.02.2006 особисто отримав від суду судове повідомлення про призначення судового засідання у справі (а. с. 10).

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не розписувався в жодному з поштових повідомлень про отримання кореспонденції із суду першої інстанції та підпис в зворотному поштову повідомленні йому не належить колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження таких обставин, як то висновку почеркознавчої експертизи.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач посилався на те, що на день ухвалення оскаржуваного рішення на його утриманні перебувала донька ОСОБА_8 від першого шлюбу, якій на той час виповнилося 13 років

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення за обставин, коли про розгляд справи в суді першої інстанції відповідач був повідомлений належним чином, але не скористався своїм правом на подання до суду першої інстанції заперечень та доказів на їх обґрунтування.

Крім того, колегія суддів враховує, що визначення судом першої інстанції аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 від доходу відповідача не суперечить приписам сімейного законодавства, адже згідно судової практики, яка є незмінною, аліменти на двох дітей визначалися у розмірі однієї третини від всіх видів доходу (заробітку) платника аліментів.

При цьому, слід також враховувати, що матеріали справи не містять доказів про незадовільний стан здоров`я відповідача на час вирішення спору в суді.

Колегія суддів вважає, що за встановлених у справі обставин визначений судом першої інстанції розмір аліментів на двох дітей сторін був справедливим по відношенню як до інтересів дітей, так і її батьків, а також не порушува прав дитини відповідача від першого шлюбу на належне матеріальне утримання.

Доводи апеляційної скарги, що на час розгляду справи та ухвалення рішення відповідач не був офіційно працевлаштований не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відсутність у батьків офіційного доходу не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дітей до досягнення ними повноліття.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір аліментів на двох дітей в розмірі 1/3 частини від доходів відповідача, щомісячно, на кожного з синів сторін, не є завищеним, натомість є прийнятним для можливості його реалізувати на забезпечення дітей працездатними батьками.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та визначення аліментів в розмірі 1/3 частини від доходів відповідача, щомісячно, на кожну дитину. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наявним у справі, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позову. Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, переглядаючи заочне рішення у даній справі, колегія суддів, окрім іншого, враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

У його основі лежить відоме з римського права положення resjudicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Христов проти України" (рішення від 19 лютого 2009 року, заява №24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії"). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу resjudicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України" (заява №61333/00)).

Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення про стягнення аліментів та його скасування через значний проміжок часу (17 років), зокрема після того як діти, на утримання яких стягнуто аліменти, стали повнолітніми та з врахуванням обставин часткового виконання відповідачем такого рішення, є правомірним випадком обмеження його права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і resjudicata.

Таким чином, при наявності заочного рішення суду про стягнення аліментів, яке частково виконано, а діти на момент подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги вже повнолітні, скасування такого рішення призведе до порушення принципу правової визначеності.

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усіх суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт і статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.

У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

Отже, зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, скасування рішення суду про стягнення аліментів через значний проміжок часу (через 17 років після ухвалення рішення й після досягнення дітьми повноліття) не відповідатиме вимогам статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду Києва від 24 березня 2006 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. І. Шкоріна