ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8584/23 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/331/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року, по справі № 638/8584/23, за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У липні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості .

Позовна заява мотивована тим, що з метою отримання банківських послуг відповідачка звернулася до позивача та підписала заяву № б/н від 13.07.2007 року. На підставі договору відповідачці було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 35000 грн.

Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту, але взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконує, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість.

На підставі вищевикладеного АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути заборгованість з ОСОБА_1 в загальному розмірі 32346,80 грн, з них: 27617,94 грн заборгованість за кредитом, 4728,86 грн заборгованість за відсотками. Стягнути судові витрати.

Заочним Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 року Комерційний Банк «ПриватБанк» позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 27617,94 грн, судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 2292,10 грн, а всього 29910 грн 04 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення необґрунтоване, незаконне, прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що проценти за користування кредитними коштами нараховувались на підставі заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 13 липня 2007 року, довідки про видані картки, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом.

Вказано, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг без номеру від 13 липня 2007 року, якою передбачена сплата відсотків за користування кредитом, активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору та про згоду позичальника із усіма умовами цього договору; із розрахунку заборгованості та виписки за договором без номеру вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість за договором; зазначали, що відповідачем було також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, а тому ними надано достатньо доказів для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками.

Також вказано, що сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Позивачем доведений факт узгодження з позичальником процентної ставки у розмірі 3%, з розрахунку заборгованості вбачається кількість днів прострочки, за які нарахована заборгованість за процентами, вбачається й сума нарахованої заборгованості у відповідну дату, а тому відмова у задоволені вимог з стягнення процентів у повному обсязі є порушенням ст. ст. 1048,1054 ЦК України. Аналогічні правові висновки висловлені у Постанові від 23.12.2019 року у справі № 572/1169/17, провадження № 61-684св18 ВС (КЦС), Постанові від 04.12.2019 року р № 750/6058/17-ц, провадження № 61-47353св18 ВС (КЦС), Постанові від 19.09.2019 року № 127/7543/17, провадження № 61-26680св18 ВС (КЦС), Постанові від 12.02.2020 року, провадження № 382/327/18-ц - відповідно до яких наявність узгодження між сторонами базового розміру процентної ставки є підставою для задоволення вимог з стягнення заборгованості за процентами.

Відповідач своїм правом на подання відзиву, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмовлених позовних вимог, в іншій частині рішення не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом в силу статті 367 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що стягненню підлягає лише заборгованість за кредитом у в розмірі 27617,94 грн. Що стосується заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 4728,86 грн., то підстав для її стягнення не вбачається, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо погодження між сторонами розміру відсотків за користування кредитними коштами.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає, з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву без номеру.

Станом на 23.02.2023 Банком рахується заборгованість у розмірі 32346,80 грн, з них: 27617,94 грн заборгованість за кредитом, 4728,86 грн заборгованість за відсотками.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо заборгованості за кредитом № б/н від 13.07.2007 року станом на 23.02.2023 року в розмірі 32346 грн. 80 коп. та відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості цієї частини позовних вимог. Банком не надано жодних доказів на підтвердження узгодження сплати процентів. Суд дійшов висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

13.07.2007 року між АТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н (Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку), відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом.

21.09.2019 року відповідач ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту.

Відповідно до положень постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/18 доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Пунктом 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності у банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

На підтвердження укладення кредитного договору позивач додав до позовної заяви Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, Довідку про видані кредитні карки, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг та Виписку з банківського рахунку відповідача та розрахунок суми заборгованості станом на 23.02.2023 року. а також інші документи, із яких слідує, що позичальник отримав кредитні кошти, активно їх використовував завдяки виданій банком кредитній картці, частково погашав заборгованість. Тому апеляційний суд дійшов переконання, що об`єктивно існують достатні підстави для висновку про доведеність факту отримання та використання відповідачем встановленого кредитного ліміту та про те, що сторони у письмовому вигляді погодили розмір відсотків, які АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути на свою користь із позичальника-боржника.

Верховний Суд у власній постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/ 19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, у тому числі приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину ( узятих учасниками правовідносин на себе конкретно визначених зобов`язань ).

Суд апеляційної інстанції вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» належними та допустимими доказами повністю доведені заявлені у суд позовні вимоги щодо стягнення із ОСОБА_1 , зокрема, заборгованості за нарахованими відсотками.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному статтею 13 ЦПК України, саме відповідач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву банку, у якому ОСОБА_1 могла б викласти за наявності свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, відповідач не скористалася, нею не оспорювався і, наразі, й на даний час не оспорюється факт отримання кредитних коштів, а також розмір розрахованої позикодавцем заборгованості.

Як убачається із матеріалів справи, судом першої інстанції не був належно і ретельно досліджений поданий позивачем належний і допустимий відповідний доказ та не зазначено в оскаржуваному рішенні правових аргументів на його спростування, тому помилково та безпідставно відмовлено у задоволенні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Відповідачем у цій справі не спростовано розмір наявної у нього заборгованості, заявлений до стягнення позивачем, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості по відсотках є, як уже зазначалося, необґрунтованими. За тих обставин, що кредитні кошти використовувалися відповідачем під час здійснення операцій з використанням відповідної банківської картки, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами він погодився, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повертає, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Згідно розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 13.07.2007 року станом на 23.02.2023 має заборгованість у розмірі 32346,80 грн, з них: 27617,94 грн заборгованість за кредитом, 4728,86 грн заборгованість за відсотками.

В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1,ч.2 п.1ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст.1048 ЦК України.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

У ст.599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач, уклавши 13.07.2007 року з АТ КБ "Приватбанк" кредитний договір №б/н, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом, який в подальшому збільшено до 35000 грн., про що зазначено у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідно до довідки ОСОБА_1 19.07.2007 видано картку, строк дії якої становив до жовтня 2015, а потім відповідач неодноразово отримувала перевипущену карту, останній раз ОСОБА_1 отримала картку 03.11.2020, строк дії якої становив до вересня 2023 року.

З наданої представником позивача довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що банком 30.07.2007 встановлено кредитний ліміт у сумі 4000 грн, який неодноразово збільшувався, останній раз 03.11.2020 кредитний ліміт збільшено до 35500 грн, а у подальшому кредитний ліміт зменшувався банком, 07.12.2021 кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (а.с.16)

13.07.2007 року відповідач отримала кредитну картку строком дії до 10/15, 23.09.2015 року відповідач отримала кредитну картку строком дії до 03/19, 21.09.2019 року відповідач отримала кредитну картку строком дії до 11/22, 03.11.2020 року відповідач отримала кредитну картку строком дії до 09/23 (а.с.17).

21.09.2019 року відповідач ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порядок та підстави нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, зокрема кредитними коштами Банку, передбачені статтями 1048, 1056-1 ЦК України.

Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка.

У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за відсотками, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самої анкети-заяви, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач ОСОБА_1 ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ ПриватБанк.

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.

В той же час, колегія суддів зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, зокрема з підписаної відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг без номеру від 13 липня 2007 року, між сторонами у належній формі було погоджено розмір процентної ставки за користування кредитним лімітом, яка складає 3,0 % (а.с.18 на зв.).

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховувались саме у визначеному сторонами розмірі (а.с. 3-15).

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь Банку відсотків, посилаючись на те, що відсоткова ставка не зазначена у підписаній відповідачем заяві, оскільки останнє спростовується матеріалами справи (а.с.18 на зв.).

Разом з тим, дослідивши матеріали справи апеляційним судом було встановлено, що в анкеті-заяві від 13 липня 2007 року сторони обумовили розмір процентної ставки, а саме - 3% на місяць (що в перерахунку на рік становить 36%).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність визначеної процентної ставки в анкеті-заяві від 13 липня 2007 року.

Враховуючи зазначене, обґрунтованими є доводи позивача щодо визначення процентної ставки в підписаній відповідачем анкеті-заяві.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №136/840/17 (провадження № 61-2518св18).

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків з відповідача у розмірі 4728,86 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність Банком факту користування позичальником кредитними коштами та наявності заборгованості останнього в розмірі 27617,94 грн, зважаючи на те, що правильність розрахунку судом першої інстанції розміру заборгованості за тілом кредиту судом апеляційної інстанції не перевіряється, як таке, що не оскаржується, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь банку заборгованості за відсотками за кредитним договором б/н від 13 липня 2007 року в розмірі 4728,86 грн.

Оскільки в указаних вище документах, підписаних відповідачем, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, судова колегія вважає, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення районного суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, та ухвалює нове судове рішення про задоволення позову банку в цій частині.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Таким чином, зважаючи, що на час звернення до суду першої інстанції з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено судовий збір в розмірі 2684 грн, та при зверненні з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 4026 грн., а всього 6710,00 грн.

Таким чином, у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку та задоволенням позову банку повністю, то з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання позову та апеляційної скарги .

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»- задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2023 рокускасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами,та ухвалити в цій частині нове рішення та у частині стягнення судового збору за подання позову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 .) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570, вул. Набережна Перемоги, буд. 30, м. Дніпро) заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 13 липня 2007 року у розмірі 4728,86 грн( чотири тисячі сімсот двадцять вісім гривень) 86 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 .) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570, вул. Набережна Перемоги, буд. 30, м. Дніпро) судові витрати в розмірі 6710,00 грн.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 січня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.