УХВАЛА

10 січня 2023 року

м. Київ

справа № 570/5553/19

провадження № 61-18303ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету Ровенської районної ради Ровенської області від 11 листопада 1987 року, свідоцтва про право власності на домоволодіння, свідоцтв про право на спадщину за законом, договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у листопаді 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та витребування майна.

Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 26 травня 2021 року відмовив у позові.

Рівненський апеляційний суд постановою від 02 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, скасував рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2021 року. Позов задовольнив.

Визнав частково недійсним та скасував рішення виконавчого комітету Ровенської районної ради Ровенської області від 11 листопада 1987 року в частині видачі свідоцтва ОСОБА_4 з розміром долі - 1 в частині 1/2 частки та свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року, видане ОСОБА_4 .

Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року № 2-441 після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному у розмірі часток по 1/4 частині кожному на житловий будинок

АДРЕСА_1 частково недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 24 жовтня 2012 року № 1007, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Ф. П., в розмірі 1/4 частки.

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 та витребував 1/4 частину цього житлового будинку у ОСОБА_1 .

Питання про розподіл судових витрат не вирішувалося.

13 грудня 2021 року адвокат Курганська О. В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути на користь ОСОБА_2 із відповідачів судовий збір за пред`явлення позову в сумі 3 270,40 грн та подання апеляційної скарги - 4 905,60 грн.

Рівненський апеляційний суд постановою від 28 грудня 2021 року задовольнив заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Курганської О. В., стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 2 452,80 грн судового збору.

Верховний Суд постановою від 19 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Скасував постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування. Ухвалив нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні його позову.

Змінив постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про витребування у ОСОБА_1 1/4 частини житлового будинку, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Рівненського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишив без змін.

09 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року, в якій просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про стягнення з ОСОБА_1 судового збору.

Також заявник просить поновити строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року з посиланням на те, що постанова приймалася в письмовому порядку без повідомлення сторін, про існування оскаржуваної постанови заявник дізнався, отримавши її засобами поштового зв`язку лише 26 листопада 2023 року. У зв`язку з викладеним вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

У §§ 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 394 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Визначений частиною третьою статі 394 ЦПК строк є присічним (преклюзивним) і не підлягає поновленню. З його спливом особа втрачає право на касаційне оскарження незалежно від поважності причин його пропуску, за винятком вищезазначених випадків.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша стаття 2 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня набрання законної сили постановою Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року та скарга не містить підтверджених і обґрунтованих доводів про пропуск цього строку внаслідок виникнення обставин непереборної сили або про неповідомлення її судом про розгляд справи (обставин, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 394 ЦПК України), тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись частинами третьою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету Ровенської районної ради Ровенської області від 11 листопада 1987 року, свідоцтва про право власності на домоволодіння, свідоцтв про право на спадщину за законом, договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров