Постанова

Іменем України

05 січня 2024 року

м. Київ

справа № 337/2398/20

провадження № 61-6381св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року у складі судді Бредуна Д. С., постанову Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2022 року у складі колегії суддів Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»; Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1005-Ф, відповідно до якого банк надав позичальниці кредит у розмірі 160 000,00 дол. США зі сплатою 12,5% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 24 січня 2018 року.

ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором № 1005-Ф, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2020 року розмір заборгованості дорівнював 134 129,69 дол. США, з яких: 118 160,70 дол. США заборгованість за кредитом, 13 064,13 дол. США - 3 % річних на суму простроченого кредиту, 2 904,86 дол. США - 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Уточнивши позовні вимоги, АТ «Ощадбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 134 129,69 доларів США (з яких: 118 160,70 доларів США заборгованість за кредитом, 13 064,13 доларів США - 3 % річних на суму простроченого кредиту, 2 904,86 доларів США - 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів), а також - судовий збір у розмірі 54057,96 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором №1005-Ф, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2020 року розмір заборгованості дорівнював 134 129,69 доларів США, з яких: 118 160,70 доларів США заборгованість за кредитом, 13 064,13 доларів США - 3 % річних на суму простроченого кредиту, 2 904,86 доларів США - 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів. Заперечень щодо цих обставин сторона відповідача не надавала.

При цьому рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2012 року у справі № 2-825-14/2021р. позовні вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки нерухомого майна № 1Z/1005Ф від 25 січня 2008 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 : нежиле приміщення, ХІ, загальною площею 106,2 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 15836660, яке належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ВАТ «Державний ощадний банк України», з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ВАТ «Державний ощадний банк України» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру ринкових цін на подібне майно на момент реалізації, з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ВАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 1 185 845,17 грн за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» сплачені судові витрати в загальному розмірі 1 820,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору № 1005Ф від 25 січня 2008 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2012 року у справі №22-1944/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2012 року змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки нерухомого майна № 1Z/1005-Ф від 25 січня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 : нежиле приміщення, XI, загальною площею 106, 2 кв. м, яке розташоване у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 15836660 і належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ВАТ «Державний ощадний банк України», з укладенням від імені ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ВАТ «Державний ощадний банк України» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на час проведення його реалізації. Кошти, отримані від реалізації зазначеного майна спрямувати на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 148 358,51 дол. США, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 1 577,66 дол. США, а всього 149 936,17 дол. США, що дорівнює 1 185 845,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

На час звернення з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості, в тому числі, і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором, вважається, що настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі. Такими є висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/4494/13-ц.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-990 цс15.

Відповідно до положень кредитного договору № 1005Ф від 25 січня 2008 року Банк та ОСОБА_1 не передбачили умов про збільшення позовної давності, тому підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України. Зважаючи на це, позовна давність сплинула 10 травня 2015 року (3 роки з моменту набрання законної сили рішення суду про дострокове стягнення заборгованості, відповідно, зміну строку виконання зобов`язання).

Представником відповідача у справі неодноразово подані заяви про застосування позовної давності. Представником позивача не наведено доказів поважності пропуску строку звернення до суду, чи наявність випадків переривання позовної давності, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Підстав для визнання поважності причин пропуску позовної давності судом не вбачається. Таким чином, суд зробив висновок про відмову у позові у зв`язку з пропуском позовної давності.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року заяву представника відповідача - адвоката Балика П. О. про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у справі задоволено. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням суду від 11 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Питання розподілу судових витрат ініційоване сторонами не було, а тому під час ухвалення рішення судом не вирішено. 24 листопада 2021 року представник відповідача - адвокат Балика П. О. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у справі та просив стягнути з позивача на користь відповідача 22 500,00 грн витрат на правничу допомогу. Строк подачі заяви просив поновити, посилаючись на ознайомлення з рішенням суду в електронному вигляді. 24 грудня 2021 року представник позивача - ОСОБА_2 подав письмову заяву, за якою просив відмовити стороні відповідача в компенсації судових витрат, посилаючись на пропуск строку подання такої заяви, та не підтвердження реального понесення таких витрат відповідачем.

Розмір судових витрат стороною відповідача було визначено до закінчення судових дебатів відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, а заява про ухвалення додаткового рішення подана у встановлений частиною другою статті 270 ЦПК України строк, а тому підлягає вирішенню.

Оскільки заявлена до відшкодування сума судових витрат у 22 500,00 грн істотно перевищує заявлену в попередньому розрахунку 8 500,00 грн, суд вважає за необхідне відмовити відповідачу у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення. Представник відповідача - адвокат Балика П. О. приймав безпосередню участь лише в одному судовому засіданні 28 вересня 2021 року, а тому відшкодуванню за таку участь підлягає лише 2 500,00 грн. Отже, сума витрат на правничу допомогу що підлягає компенсації відповідачу, має становити 6 000,00 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд вказав, що посилання відповідача на те, що попереднє судове рішення перебувало на виконанні, не є підставою для висновку про те, що позовна давність почала відлік лише з часу виконання цього рішення. Відсутність виконання судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно протягом тривалого часу (понад 7 років) не була зумовлена будь-якими винними діями відповідача, не перешкоджала позивачеві вирішувати питання про стягнення заборгованості, позаяк заявлення двох позовів: про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно не суперечить закону.

Також судова колегія не вбачає підстав для скасування додаткового рішення в справі, як такого, що базується на наданих сторонами доказах та відповідає принципам розумності та справедливості. Судом першої інстанції було враховано співмірність участі адвоката у справі з наданими ним розрахунками та визначено розмір відшкодування 6 000 грн, що не викликає сумнівів у обґрунтованості та не оспорюється відповідачем.

Аргументи учасників справи

У липні 2022 року АТ «Ощадбанк» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову. Судові витрати покласти на відповідача.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що звертаючись у червні 2020 року до суду із цим позовом Банк посилався на те, що він не знав і не міг знати, що коштів від реалізації майна буде недостатньо для повного погашення кредитної заборгованості. Про недостатність коштів від продажу іпотечного майна для повного погашення заборгованості Банк дізнався лише 28 січня 2020 року, тобто після продажу предмета іпотеки, оскільки сума, одержана від його продажу, не задовольняла вимог іпотекодержателя. Рішенням апеляційного суду від 10 травня 2012 року, від дати ухвалення якого суди попередніх інстанцій відраховують позовну давність, визначено здійснювати продаж майна за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення його реалізації. Тому Банку не було відомо про початкову вартість майна та остаточну ціну продажу предмету іпотеки. Отже Банк не пропустив позовну давність.

Обґрунтування правомірності звернення з цим позовом до суду та порушення прав кредитора, що дало б право застосування позовної давності згідно частини четвертої статті 267 ЦК України, в оскаржених рішеннях відсутнє.

Суди в порушення статей 89, 137, 141 ЦПК України не надали оцінки співмірності витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (виконання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконання робіт, оскільки за складністю цю справу справедливо можна віднести до категорії середньої складності (в середньому 1 250,00 грн), вартість участі у судовому засіданні, час, витрачений на юридичний аналіз і складання відзиву у такій справі (8 годин) збільшений мінімум у 2 рази, а тому його вартість не більше 1 500,00 грн, витрати за складання заяви про застосування позовної давності в розмірі 500,00 грн не могли бути враховані судом, оскільки така заява окремо адвокатом не подавалася, а була викладена у відзиві на позовну заяву. Отже, витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем, є завищеними мінімум у 2 рази на неправомірно збільшені на 500,00 грн.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», поданий представником Баликою П. О. , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення - без змін.

Зазначає, що Банк у позові просив стягнути заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, а не різницю між сумою заборгованості та сумою отриманою від продажу предмету іпотеки. Банк не наводив обставин щодо продажу предмету іпотеки, суми отриманої від цього продажу, не робив розрахунку залишку боргу, та не надавав доказів, з яких можна було б встановити факт продажу предмету іпотеки, розміру суми отриманої Банком від продажу предмету іпотеки, моменту коли Банк дізнався про недостатність суми коштів від продажу предмету іпотеки для погашення заборгованості у повному обсязі. Ці питання взагалі не досліджувалися судами попередніх інстанцій, оскільки вони виходили за межі заявлених вимог і сам позивач не порушував цих питань. Якщо б Банк у суді першої інстанції посилався, як на підставу своїх вимог, на те, на що посилається у касаційній скарзі, то відповідач надала б докази на спростування, зокрема документи Банку 2016 року, в яких ціна предмету іпотеки визначена суб`єктом оціночної діяльності - 620 000,00 грн при курсі дол/грн - 1/26. Тобто, ще у 2016 році Банку було зрозуміло, що ринкова ціна предмету іпотеки як мінімум у 4 рази менше суми заборгованості.

Викладені у касаційній скарзі доводи щодо нібито «завищення» витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу взагалі. Заявлений розмір витрат на правничу допомогу був зменшений судом першої інстанції з заявлених 22 500,00 грн до 6 000,00 грн. Витрати у 6 000,00 грн на правничу допомогу за ведення справи із таким розміром суми, заявленої Банком до стягнення - 134 129,69 дол. США, не є завищеним.

Витрати на складання цього відзиву на касаційну скаргу Банку становлять 8 000,00 грн відповідно до узгодженого у Додатковій угоді від 09 листопада 2020 року до Договору про надання правової допомоги (наявні у матеріалах цивільної справи) розміру винагороди адвокату за складання відзиву на касаційну скаргу. На підставі викладеного відповідач заявляє про свій намір подати до суду докази понесених судових витрат у зв`язку з розглядом цієї справи. Докази, що підтверджують розмір витрат, які відповідач сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть надані суду в порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України.

Межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 467/395/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц, від 27 липня 2021 року у справі № 489/3252/17, від 12 січня 2022 року у справі № 202/32393/13, від 23 лютого 2022 року у справі № 2-1889/10, від 29 квітня 2022 року у справі № 755/3345/20).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 25 січня 2008 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладено кредитний договір № 1005-Ф, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 160 000,00 дол. США зі сплатою 12,5% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 24 січня 2018 року.

ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором № 1005-Ф, у зв`язку з чим станом на 01 червня 2020 року розмір заборгованості дорівнював 134 129,69 дол. США, з яких: 118 160,70 дол. США заборгованість за кредитом, 13 064,13 дол. США - 3% річних на суму простроченого кредиту, 2 904,86 дол. США - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2012 року у справі № 2-825-14/2021р. позовні вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки нерухомого майна № 1Z/1005Ф від 25 січня 2008 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 : нежиле приміщення, ХІ, загальною площею 106,2 кв. м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 15836660, яке належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ВАТ «Державний ощадний банк України», з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ВАТ «Державний ощадний банк України» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру ринкових цін на подібне майно на момент реалізації, з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ВАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 1 185 845,17 грн за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» сплачені судові витрати в загальному розмірі 1 820,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору № 1005Ф від 25 січня 2008 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2012 року у справі №22-1944/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2012 року змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки нерухомого майна № 1Z/1005-Ф від 25 січня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 : нежиле приміщення, XI, загальною площею 106, 2 кв. м, яке розташоване у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 15836660 і належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ВАТ «Державний ощадний банк України», з укладенням від імені ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ВАТ «Державний ощадний банк України» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна на час проведення його реалізації. Кошти, отримані від реалізації зазначеного майна спрямувати на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 148 358,51 дол. США, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 1 577,66 дол. США, а всього 149 936,17 дол. США, що дорівнює 1 185 845,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Позиція Верховного Суду

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»)

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

У частині першій статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:

«31. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

48. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року;

51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором №1005-Ф, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2020 року розмір заборгованості дорівнював 134 129,69 доларів США, з яких: 118 160,70 доларів США заборгованість за кредитом, 13 064,13 доларів США - 3 % річних на суму простроченого кредиту, 2 904,86 доларів США - 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів. Заперечень щодо цих обставин сторона відповідача не надавала. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2012 року у справі № 22-1944/12 звернуто стягнення на предмет іпотеки, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення його реалізації, кошти від реалізації якого вирішено спрямувати на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1005-Ф від 25 січня 2008 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 148 358,51 дол. США, заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 1 577,66 дол. США, а всього 149 936,17 дол. США, що дорівнює 1 185 845,00 грн;

зверненням з вказаним позовом Банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни;

відповідач заявила про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності, поважних причин її пропуску суди не встановили.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що Банк звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості у червні 2020 року зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що про порушення своїх прав за пред`явленим у цій справі позовом Банк дізнався лише 28 січня 2020 року, тобто після продажу предмета іпотеки, оскільки сума, одержана від його продажу, не задовольняла вимог іпотекодержателя. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності, який збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. При цьому пред`явлення такої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, тому пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалення відповідного рішення судом, як і його виконання, не переривають загальну позовну давність за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням.

Касаційний суд відхиляє посилання у касаційній скарзі на відповідні висновки в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 467/395/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц, від 29 квітня 2022 року у справі № 755/3345/20), оскільки механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21)).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Суд першої інстанції встановив, що відповідачем у цій справі понесені витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні розміру таких витрат суд врахував вимоги частини четвертої статті 141 ЦПК України та статті 137 ЦПК України, заперечення представника позивача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок про зменшення заявленої до компенсації суми цих витрат з 22 500,00 грн до 6 000,00 грн.

Тому колегія суддів відхиляє аналогічні доводи касаційної скарги щодо неспівмірності витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21), не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Оскільки ОСОБА_1 зроблена заява про подання доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, колегія суддів зазначає, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 141, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року, додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

М. М. Русинчук