Справа № 156/26/24
Провадження № 2/156/85/24
У х в а л а

про залишення позовної заяви без руху

09 січня 2024 року смт Іваничі

Суддя Іваничівського районного суду Волинської області Малюшевська І. Є., ознайомившись з позовною заявою

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник позивачів - адвоката Свередюк Юлія Анатоліївна

до Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області

про визнання права власності на частини житлового будинку в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

04 січня 2024 року до Іваничівського районного суду Волинської області надійшла підписана представником позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позовна заява до Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області про визнання права власності на частини житлового будинку в порядку спадкування.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв`язку з наведеним, вимога суду про усунення недоліків позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За правилами цивільного процесуального законодавства позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Згідно п. п. 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Таким чином, виходячи зі змісту ст.176 ЦПК України ціна позову повинна визначатися, виходячи із дійсної вартості зазначеного майна. Відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості. Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінетів Міністрів України № 1440 від 10.09.2003 року, ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Статтею 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Ціна позову визначається від ринкової вартості майна на момент звернення до суду та повинна бути підтверджена відповідними відомостями (оцінкою відповідної установи).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна, який підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. За приписами абз. 3 п. 1 розділу ІІІ Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 658 від 17.05.2018 року, строк дії звіту про оцінку не може перевищувати шість місяців з дати оцінки, що зазначається в такому звіті.

До позовної заяви долучено копію висновку від 23.11.2023 року про вартість спірного житлового будинку станом на 01.11.2023 року. Однак, як зазначалося вище, висновок про вартість майна є невід`ємною частиною звіту про оцінку майна. Отже, позивачам необхідно надати суду у повному обсязі звіт про оцінку спірного майна з метою обґрунтування ціни заявленого ними позову.

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

До позовної заяви представником позивачів долучено копію постанови державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори від 17.07.2023 року про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Разом з тим у позовній заяві представник позивачів просить у порядку спадкування визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/18 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 - на 8/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч.4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

В інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, звернуто увагу на те, що судам слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, до позовної заяви не додано постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі Свідоцтва про право на спадщину) за зверненням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вчинені відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Слід зазначити, що отримання постанови про відмову вчиненні нотаріальної дії має важливе значення, оскільки надання належної оцінки обґрунтованості вимог позивача неможливо без з`ясування причин та мотивів відмови у вчиненні нотаріальної дії. Отже реалізація права на звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадщину здійснюється після відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Крім того, згідно із ст. 526 ЦК Української РСР (чинної на момент вікриття спадщини) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Також, відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР (чинної на момент вікриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Однак, у матеріалах справи відсутня інформація про останнє місце проживання спадкодавця ОСОБА_7 та про осіб, які були зареєстрованими та проживали з ним на день відкриття спадщини, тобто станом на 25 березня 1994 року.

Згідно із ст. 1221 ЦК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин)місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Однак, у матеріалах справи відсутня інформація про осіб, які фактично проживали із спадкодавцем ОСОБА_6 на день відкриття спадщини, тобто станом на 14.05.2008 року. Також, матеріали справи не містять відомостей про осіб, які фактично проживали із спадкодавцем ОСОБА_5 на день відкриття спадщини, тобто станом на 30.03.2010 року.

Вказані обставини є перешкодою для відкриття провадження в цивільній справі.

При цьому слід вказати, що питання про відкриття провадження по справі охоплюється змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Стосовно питання доступу до суду Європейський Суд з прав людини в своїй прецедентній практиці звертає увагу на те, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Європейський Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року). А тому, встановлення цивільним процесуальним законодавством вимог до позовної заяви і залишення поданого стороною позивача позову до суду без руху, у зв`язку із його невідповідністю вимогам, передбачених законом, ґрунтується на нормах закону і слугує меті здійснення правосуддя, що в цілому не являється обмеженням доступу позивача до суду. У частині 1 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України законодавець передбачив механізм залишення позовної заяви без руху задля забезпечення позивачу можливості у встановлений судом строк усунути недоліки позовної заяви, що забезпечує можливість вважати її такою, що подана у день її первинного подання та прийняття її судом до розгляду. Залишення позовної заяви без руху це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання, визначеного Цивільним процесуальним кодексом України. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв`язку з наведеним, вимога суду про усунення недоліків позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Таким чином, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання заявником умов реалізації права на звернення до цього суду з заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

У відповідності із ст. 185 ЦПК України заява, подана із вказаними вище недоліками, залишається без руху з наданням заявнику строку для виправлення вказаних недоліків.

Враховуючи викладене, вказана позовна заява підлягає залишенню без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме:

1) надати суду у повному обсязі звіт про оцінку спірного нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 ;

2) надати суду вчинені відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі Свідоцтва про право на спадщину) за зверненням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

3) надати суду довідку компетентних органів про останнє місце проживання спадкодавця ОСОБА_7 та про осіб, які були зареєстрованими та проживали з ним на день відкриття спадщини, тобто станом на 25 березня 1994 року;

4) надати суду довідки компетентних органів про осіб, які фактично проживали із спадкодавцем ОСОБА_6 на день відкриття спадщини, тобто станом на 14.05.2008 року та про осіб, які фактично проживали із спадкодавцем ОСОБА_5 на день відкриття спадщини, тобто станом на 30.03.2010 року.

Роз`яснити позивачам, що відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 177, 185 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області про визнання права власності на частини житлового будинку в порядку спадкування залишити без руху, надавши позивачам строк 10 (десять) днів з дня отримання ними ухвали для виправлення вищевказаних недоліків.

Роз`яснити позивачам, що у випадку не усунення недоліків у зазначений судом строк, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута позивачам.

Копію ухвали надіслати позивачам та їхньому представнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвалу, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя І. Є. Малюшевська