УХВАЛА

08 січня 2024 року

м. Київ

справа № 531/2642/22

провадження № 61-16317ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Мартинівської територіальної громади в особі Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Мартинівської територіальної громади в особі Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що позивачі більше дванадцяти років, починаючи з 2010 року, володіють та користуються виробничим будинком сільськогосподарського призначення у АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Мартинівської сільської ради.

Рішенням шостої сесії восьмого скликання Мартинівської сільської ради від 01 квітня 2021 року позивачам надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у спільне користування на умовах оренди земельну ділянку орієнтовною площею 0,05 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах населеного пункту с. Мар`янівка Полтавського району Полтавської області. Рішенням одинадцятої сесії восьмого скликання Мартинівської сільської ради від 24 вересня 2021 року розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був затверджений та сформована земельна ділянка площею 0,0500 га (кадастровий номер: :05:001:0350) передана в оренду позивачам строком на сім років. Встановлена орендна плата у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік оренди. 22 листопада 2022 року на підставі вказаного рішення було укладено договір оренди земельної ділянки, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

16 червня 2021 року було виготовлено технічний паспорт на вищезазначений об`єкт нерухомості, у якому відображено рік спорудження - 1960 рік, опис основних конструктивних елементів, інженерне обладнання, площа основи (забудови). Згідно листа ПП ПБТІ «Інвентаризатор» вбачається, що реєстрація права власності на виробничий будинок сільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1 не проводилась.

Посилаючись на вказані обставини, просили визнати за ними право спільної сумісної власності на виробничий будинок сільськогосподарського призначення, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року прийнято визнання позову Мартинівською сільською радою Полтавського району Полтавської області. Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на виробничий будинок сільськогосподарського призначення, розташований по АДРЕСА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу керівника Решетилівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області задоволено. Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Мартинівської територіальної громади в особі Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

13 листопада 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через засоби поштового зв`язку, звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у вказаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, надання відомостей про вартість майна, обґрунтування сплаченого судового збору та у разі необхідності доплати судового збору.

18 грудня 2023 року, на виконання вимог ухвали суду, до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до якого додано квитанції про сплату судового збору та звіт про оцінку майна 11/09-23 від 29 листопада 2023 рок, відповідно до якого вартість спірного майна складає 179 110 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання права власності на виробничий будинок сільськогосподарського призначення, розташований по АДРЕСА_1 , вартість якого згідно наданого позивачами звіту становить 179 110 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України та не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

При цьому, Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Мартинівської територіальної громади в особі Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко