Справа № 346/5135/23
Провадження № 2/346/238/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Тимошишин І.Л.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Романчич М.В.

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Грицко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування в особі виконкому Коломийської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі по справі є його дочка та колишній зять. Рішенням Коломийського районного суду Івано-Франківської області від 17.05.2022 року відібрано від ОСОБА_2 малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а від ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , без позбавлення батьківських прав та передано їх органу опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради. Рішенням останнього малолітнім дітям надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлено над ними опіку та призначено позивача їх опікуном. Зазначає, що відповідачі впродовж майже двох років ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не піклуються про їх духовний та фізичний розвиток, не спілкуються з ними, не надають будь-якої матеріальної допомоги на їх утримання, мати жодного разу не була в навчальному закладі ОСОБА_3 . Тому позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав щодо вказаних дітей.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та вказав, що діти проживають в його сім`ї, яким їхні батьки не допомагають. Майже 2 роки, як ОСОБА_6 пішла з дому та не повернулась, а ОСОБА_5 застосовував фізичне насильство як до дружини так і дітей, про що розказував онук, їхній син ОСОБА_7 , який не бажає спілкуватися з матір`ю. Матеріальної допомоги на утримання дітей ОСОБА_2 не надає, оскільки не може і себе самостійно забезпечити. Її співмешканець двічі передавав їм грошові гроші в сумі 1000 грн. та 2 500 грн.

Представник позивача, адвокат Романчич М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві, оскільки відповідачі не цікавляться дітьми, не надають дороги на їх утримання та не бачаться з дітьми, не відвідують їх навчальні заклади. Вказані обставини встановлені рішенням суду від 17.05.2022 року, а також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх задоволення, вказавши, що з дітьми бажає спілкуватись, бачитись, однак, її батьки вигнали її з дому та не впускають до нього; обмовляють її перед дітьми та висвітлюють з поганої сторони, на дзвінки не відповідають, забороняють бачитись та спілкуватись з дітьми; інколи вона давала кошти на оплату за дошкільний заклад (садок); дітей ніколи не била та не розуміє навіщо їх забирати у неї. У її житті був складний період, пов`язаний з розлученням, а також замах на її вбивство, вона оступилася, вважала, що батьки їй допоможуть у такій ситуації, проте вони відвернулися від неї, пишуть заяви на неї, підробляють документи. Вона на будь-яких обліках у лікарів не перебуває, наркотики не вживає, відвідує психолога у зв`язку з депресією, працює неофіційно, через свого співмешканця передає по мірі можливості грошові кошти дітям. На засідання комісії щодо вирішення питання про позбавлення батьківських прав її не викликали. До органу опіки та піклування з приводу встановлення графіку побачень з дітьми вона не зверталася, оскільки не довіряє їм через обмовляння її та підроблення документів, зокрема, про те, у акті обстеження умов проживання під час розгляду справи щодо відібрання дітей вони зазначили недостовірну інформацію (про те що діти недоглянуті та брудні), а її підпис у ньому був підроблений. Просить надати їй можливість спілкування з дітьми.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, 03.01.2024 року електронною поштою надіслав до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги не визнає, оскільки його син після розлучення із ОСОБА_2 залишився проживати з нею, яка займалась його вихованням; він на підставі рішення суду сплачує аліменти на утримання сина, крім яких надавав матеріальну допомогу та бажає брати участь у його вихованні. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого в даній справі не доведено. Так, позивачем не наведено обставин, які б свідчили про те, що він не бажає спілкуватись із сином та брати участь в його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Те, що матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком займається позивач, не свідчить безумовно про те, що відповідач як батько дитини не бажає приймати участь у його утриманні та вихованні. Тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити ( а.с. 113 ).

Представник органу опіки та піклування Грицко О.А. позовні вимоги підтримала, вважає доцільним позбавлення відповідачів батьківських прав відносно вказаних дітей. ОСОБА_2 як матір дітей до органу опіки з приводу перешкод у спілкуванні з дітьми як і про встановлення графіку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми не зверталася, на засідання комісії не з`явилася, хоча повідомлялася поштовим зв`язком, за результатами якого було складено висновок про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Батько дітей на засідання комісії не викликався через відсутність з ним засобів зв`язку. Відомості щодо батька однієї з дітей вказані на підставі ст. 135 СК України. Зазначена у висновку інформація щодо зловживання відповідачами алкогольними напоями та ведення аморального способу життя вказана зі слів позивача та його дружини.

Суд, заслухавши вказаних учасників, свідка, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частинами 2, 4 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 29.07.2022 року Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ ), ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , його батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (а.с. 4).

Відповідно до даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 29.07.2022 року вищевказаним відділом, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , його батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 5).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.05.2022 року вирішено відібрати від матері ОСОБА_2 малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також від батька ОСОБА_5 малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати малолітніх дітей органу опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради ( а.с. 7-9 ).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 26.07.2022 року № 247 малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлено над ними опіку та призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 їх опікуном; закріплено за малолітніми дітьми право на користування і проживання в квартирі АДРЕСА_1 ( а.с. 10 ).

Згідно з даними довідки № 18 від 04.09.2023 року, виданої ОСББ " Палія-26 ", за адресою: АДРЕСА_2 , проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 6 ).

Відповідно до довідки №65950124, виданої Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_1 не отримував аліменти від ОСОБА_5 за весь період опікунства згідно з виконавчим листом № 346/852/21 від 16.06.2021 року, який виданий Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку ( доходу ), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 15 ).

В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23.08.2023 року № 212, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11). У висновку вказано, що ОСОБА_2 не займається вихованням та утриманням малолітніх дітей, зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя; така поведінка триває вже декілька років. ОСОБА_5 також зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя, неодноразово вчиняв фізичне насильство стосовно ОСОБА_2 в присутності малолітніх дітей. З 2019 року діти проживають з бабою ОСОБА_3 та дідом ОСОБА_1 . У 2022 році останнього призначено опікуном малолітніх дітей та за весь цей період ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 не зверталися до служби у справах дітей про встановлення їм графіку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, не виявляли бажання турбуватися про їх фізичний та духовний розвиток, не надавали коштів на їх утримання, не цікавилися навчанням та станом здоров`я дітей ( а.с. 12-14).

У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак, суд, керуючись правилами ч.6 ст.19 СК України, не погоджується з даним висновком, оскільки вважає його не достатньо обгрутованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками щодо виховання дітей, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства та на рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради та рішення суду про відібрання дітей, а також ґрунтується на твердженні (повідомленні) позивача, що відповідачі свідомо ухилялася від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дітей, що може суперечити інтересам малолітніх дітей.

Свідок ОСОБА_9 , знайома позивача, під час допиту в судовому засіданні повідомила, що діти проживають з дідом та бабою та впродовж останніх двох років матір їх жодного разу не відвідувала, а син ОСОБА_10 навіть не знає своїх батьків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з матір`ю і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідачів батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачі не бажають спілкуватися із дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулися від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Та обставина, що діти проживають з їхньою бабою та дідом, не свідчить безумовно про те, що батьки дітей не бажають приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтують батьківськими обов`язками.

Враховуючи, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками щодо вказаних дітей, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав, а також те, що батьки дітей на проти позбавлення батьківських прав заперечили, з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, позовні вимоги про позбавлення відповідачів батьківських прав задоволенню не підлягають.

При цьому слід зазначити, що обставинам, про які зазначає сторона позивача та які мали місце в 2021 році, Коломийським міськрайонним судом надано оцінку у вищевказаному рішенні від 17.05.2022 року. Крім того, посилання позивача на те, що малолітні діти проживають з ним та перебувають на його утриманні, у зв`язку з чим слід вирішити питання про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно цих дітей, не є слушним, оскільки відповідно до ст. 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням та як опікун малолітніх осіб позивач зобов`язаний дбати про їхнє виховання, навчання та розвиток.

На підставі наведеного, ст.ст. 164, 165 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки та піклування в особі виконкому Коломийської міської ради, про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , батьківських прав щодо її малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також про позбавлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , батьківських прав щодо його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , житель АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_5 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Третя особа: орган опіки та піклування в особі виконкому Коломийської міської ради, м. Коломия, просп. Грушевського, 1, Івано-Франківської області, .

Повний текст рішення складено 05 січня 2024 року.

Суддя: Яремин М. П.