Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

09 січня 2024 року

Центральний районний суд м. Миколаєва Гуденко О.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т. про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2023 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом, в якому просять визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Ягужинською К.Т. за реєстровим номером № 174,175.

09 січня 2024 року після усунення позивачами недоліків, заначених у /в ухвалі суду про залишення позову без руху від 13.12.2023 року, відкрито загальне позовне провадження у справі.

Одночасно з подачею позову позивачами подана заява про забезпечення позову , в якій просять накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме квартиру АДРЕСА_1 . в обгрунтування заяви посиилаються на захист своїх спадкових прав.

В обгрунтування позову посилаються на те, що про наявність заповіту їх рідної тітки їм стало відомо з роз`яснень приватного нотаріуса 11.08.2021 року .В подальшому їм стало відомо, що на теперішній час ОСОБА_3 , стала власником спірного спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 - згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ця обюставина стала для них несподіванкою, адже вони доглядали тітку, яка була інвалідом першої групи та потребувала постійного догляду. Натомість тітка їм говорила, що з сусідкою ОСОБА_3 , у неї не зовісм добрі стосунки.

На час посвідчення оспорюваного заповіту тітка перебувала у надзвичайно важкому стані та не могла усвідомлювати значення своїх дій. Отже цей заповіт не відповідач волі спадкодавця.

Крім того сам заповіт посвідчений з порушенням інструкції про вчинення нотаріальних дій.

Посилаючись на ст. 255 ЦК України просили про визнання заповіту недійним.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та таке підтверджується даними Єдиного реєстру судових рішень, позивачі вже зверталися до суду з такими позовом, про що вони суд не повідомили у цій позовній заяві.

Так, з ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва у справі № 490/6449/21 від 07 липня 2023 року , вбачається, що ухвалою від 06.09.2021 рок убулло відкрито загальне позовне провадження, витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської Катерини Тарасівни копію спадкової справи, заведену до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та копію заповіту ОСОБА_4 від 25.01.2018 року за реєстровим №174, 175, призначено підготовче судове засідання на 23.11.2021 року.

Ухвалою суду від 07 липня 2023 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинська Катерина Тарасівна - залишено без розгляду.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання заповіту дійсним, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинська Катерина Тарасівна - залишено без розгляду.

Як вбачається з рішення у справі № 490/2470/21 від 27 березня 2023 року Центрального районного суду м. Миколаєва за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом- позов задоволено . Визнано за ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , спадкоємцем за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 332,00 грн. з кожного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Процесуальний закон передбачає право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Проте забезпечення немайнових вимог позивача не допускається, як і не допускається забезпечення вимог у позові, що не підлягає примусовому виконанню, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/533/20.

Так, предметом позову у зазначеній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним заповіту. У разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо правомірності набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру на підтсав заповіту, проте, як зазначено вище, таке було предметом дослідження судом у інішій справі і право власності відповідача визнано рішенням суду.

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні ст.175 ЦПК України.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

У п. 4.8 постанови ВС від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 міститься висновок, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (до такого висновку дійшов Верховний Суду в пункті 8.9 постанови Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та у пункті 22 постанови від 25.09.2020 у справі № 925/77/20).

У постанові ОП ВС КГС від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 зазначено, що коли позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Отже, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, суд доходить до висновку про необгрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем не зазначено яким чином не накладення арешту на спірну квартиру зробить неможливим або утруднить виокнання рішення суду про визнання заповіту недійсним- адже жодних інших позовних вимог позивачами не заявлено.

Керуючись ст. ст. 150-153,353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 - відмовити.

Копію ухвали надіслати позивачам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 352-356 ЦПК України. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гуденко О.А.