справа № 753/7713/23
провадження № 2-о/753/53/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Лузовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу у порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2023 року звернувся до суду із заявою про встановлення неправильності запису в актовому записі про його народження, складеного за № 2335 від 29.09.1977 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про його народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 » замість « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Заява мотивована тим, що у січні 2022 року ним було загублено (втрачено) свідоцтво про народження, його копії або відомостей про реквізити такого свідоцтва у нього немає.

У зв`язку із чим 22.02.2022 року він звернувся із заявою про повторну видачу свідоцтва про народження до Дарницького відділу РАЦС ЦМУМЮ (м.Київ), проте відповіді не отримав, а у вересні 2023 року він звернувся із заявою про повторну видачу свідоцтва прро народження та Витягу із Державного реєстру актів цивільного стану із внесенням до нього відомостей, внесених до Реєстру згідно п.п.6,7 Порядку ведення Державного реєстру…» до Голосіївського відділу РАЦС ЦМУМЮ (м.Київ), який своїм Висновком № 206 про внесення змін до актового запису цивільного стану» відмовив у внесення змін до актового запису про народження № 235 від 29.09.1977р., складеного Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) реєстраційний № 34466617 на ОСОБА_1 в графі «дата народження дитини» з «липень» на «червень» у зв`язку із невідповідністю дати народження заявника, неможливістю ідентифікації особи та встановлення вірної дати народження за відсутності підтверджуючих документів.

Відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВР України від 26.06.1992 року, для одержання паспорта громадянин України подає, у тому числі, свідоцтво про народження. Отже, видача паспорта із зазначенням дати його народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважає, беззаперечним доказом запису у його свідоцтві про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Харківським РУ ГУ МВС в м.Києві при видачі парспорта громадянина України 30.07.1997 року йому паспорта серії НОМЕР_1 із зазначенням дати народження ІНФОРМАЦІЯ_2 враховувалися відомості про його народження у свідоцтві про народження.

Підтверженням дійсної дати народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 є свідчення його матері.

Відповідно, Голосіївським відділом РАЦС у книзі актів громадянського стану при видачі батькам свідоцтва про його народження було допущено помилку, де дата народження зазначена не « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно, внесений запис в акт громадянського стану є неправильним.

Заявник ОСОБА_1 , будучи присутнів в судовому засіданні, заяву підтримав, просив її задовольнити. Вказав, що унаслідок втрати свідоцтва про народження постало питання про існуючу неправильність запису у його даті народження, а саме місяці з «липень» на «червень». Пояснити підставу видачі паспортна громадянина України із зазначенням дати народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 », оскільки паспорт громадянину України видається на підставі свідоцтва про народження, не зміг.

Будь-які клопотання заявником в судовому засідання не заявлялись, вважаючи достатніми у справі доказів для постановлення рішення про задоволення заяви.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням про час та місце його проведення.

Заінтересованою особою відзив на заяву ОСОБА_1 не подано.

Наведені обставини свідчать, що вказані особи завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо повідомлення заявника та заінтересованих осіб про час та місце розгляду справи, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності заінтересованої особи та за погодженням (волевиявленням) заявника.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб ч.ч.3, 4 ст. 294 ЦПК України).

Вислухавши пояснення заявника, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає відмові у задоволенні з недоведеності із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

Судом встановлено, що відповідно до паспорта громадянина України, виданого Харківським РУ ГУ МВС України в м.Києві 30 липня 1997 року на ім`я ОСОБА_1 , у графі «дата народження» зазначено - « ІНФОРМАЦІЯ_2 », місце народження «місто Київ» (а.с.12-13).

Відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВР України від 26.06.1992 року, для одержання паспорта громадянин України подає, у тому числі, свідоцтво про народження.

Так, для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Тобто, єдиним документом, на підставі якого вноситься інформація до паспорта громадянина України, є свідоцтво про народження.

Відповідно, доводи заявника про те, що у його паспорт, як громадянина, були внесені дійсні відомості про дату його народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а паспорт, виданий на підставі документа про його народження - свідоцтва, у якому зазначена невірна дата його народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заслуговують на увагу та є суперечливими, такими, що само виключають таке твердження, які не усунені заявником в ході розгляду справи шляхом надання належних та допустимих доказів (первинних реєстраційних документів про народження) з метою усунення розбіжностей.

Усунення зазначених суперечностей, розбіжностей, надання на підтвердження доводів заяви належних та допустимих доказів, заявник не здійснив, що вказує на недоведеність його вимоги.

Суд зазначає про те, що не вправі приймати рішення на підставі неналежних доказів, у даному випадку - паспорта громадянина України, адже такий паспорт видається саме на підставі свідоцтва про народження, свідоцтво про народження у заявника відсутнє, інформації про внесені відомості до нього заявником не надано, а відповідно до Висновку № 206 Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ) від 01.12.2022 року, прийнятого на підставі розлянутої заяви ОСОБА_1 про внесення змін до актового запису про народження № 2135 від 29.09.1977 року у графі «дата народження дитини» з «липень» на «червень», встановлено, що у повному Витязі про актовий запис про народження заявника у графі «документ, що підтверджує факт народження дитини - довідка від 30 липня 1977 року, видана ІІ-ю лікарнею м.Києва», документації про що не збереглося.

Водночас, згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 13.02.2006 року № 67 «Про затвердження форм первинного обліку документації в закладах, що надають медичну допомогу вагітним, роділлям та породіллям, та інструкції щодо заповнення» «Журнал обліку приймання вагітних, роділь та породіль» зберігається 50 років.

У актових записах про шлюб ОСОБА_1 , дати народження його сина, зазначена дата народження " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", також у копіях посвідчення його як водія, трудової книжки, також зазначена дата народження " ІНФОРМАЦІЯ_2 ".

Й за відсутності первинного документу - свідоцтва про народження, актового запису про народження, який заявником до суду не наданий, та, який підтверджував твердження про неправильність запису в актовому запису про народження, суд не може прийняти законне та обгрутоване рішення про задоволення заяви, адже саме лише посилання на таку неправильність, не пітверджує його доводи.

При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших.

Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом.

Адже посилаючись на основий доказ - парпорт громадянина України із зазначеною датою його народження, який видається на підставі свідоцтва про народження, виключає його твердження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом відхилені.

Подавши свої докази, заявник реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело прав.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 293, 294, а також ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, з урахуванням п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд -

ВИРІШИВ:

У заяві ОСОБА_1 , заінтересована особа - Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту, що має юридичне значенн, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

СУДДЯ: