Номер провадження: 22-ц/813/2180/24
Справа № 521/247/23
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року, ухваленого Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Мурзенка М.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 05 липня 2014 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу дітей сторони не мають, також відсутні суперечки щодо поділу майна подружжя.

Посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини фактично припинилися, спільне господарство не ведеться, а подальше життя та збереження шлюбу не можливе у зв`язку із перебуванням відповідача за кордоном, позивачка просила суд розірвати шлюб, що був укладений та зареєстрований за № 148 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 05 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 05 липня 2014 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 148, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги відсутність передбачених ст. 112 СК України підстав для розірвання шлюбу, рішення судом прийнято без надання сторонам строку для примирення та без урахування судом того, що сторони перебувають у шлюбі більше семи років, наразі стосунки та спілкування між подружжям відновлено, і ним вживаються заходи зі збереження шлюбу та повернення до України; заяву про визнання позову він написав під психологічним тиском внаслідок переїзду за кордон та нерозумінням подальших наслідків.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні позивачка апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що спільне проживання сторони припинили з лютого 2022 року, коли відповідач виїхав за кордон. Усе сімейне життя лише позивачка дбала про матеріальне забезпечення родини, відповідач весь час жив за її рахунок, намагання позивачки забезпечити відповідача роботою не мали сенсу, він не намагається чимось зайнятися, а його думка зберегти родину є лише видимістю, за чим стоїть бажання знову жити за рахунок позивачки. Оскільки всі її спроби влаштувати чоловіка на роботу виявилися марними, він не змінюється, і такі відносини є деструктивними, сімейні стосунки майже два роки не підтримуються сторонами, тому відсутні підстави для збереження родини.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу та відомостями Трекінгу (відстеження рекомендованого повідомлення про вручення 843) про особисте отримання ОСОБА_2 судової повістки 20 грудня 2023 року за адресою, повідомленою ним суду в апеляційній скарзі.

Вказане є підставою для застосування передбачених частиною 3 статті 223 ЦПК України наслідків у вигляді розгляду справи за відсутності такого учасника справи, а відкладення може мати місце лише у разі об`єктивної неможливості розгляду справи по суті, чого по справі не встановлено.

Натомість, справа перебуває в провадженні суду з серпня 2023 року, і вказана тривалість з огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не є виправданою з огляду на право іншої сторони отримати судове рішення протягом розумного строку.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що з 05 липня 2014 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 148, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 05 липня 2014 року (а.с. 26).

Неповнолітніх дітей сторони не мають, шлюбні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо.

Вказані обставини ніким по справі не заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги та розриваючи шлюб між сторонами, суд виходив з припинення сторонами шлюбних відносин, відсутність спільного господарства та окремого проживання, а також із підтримання позову позивачкою та визнання позову відповідачем, який надав суду заяву про згоду на розірвання шлюбу.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що висновки суду про обгрунтованість позовних вимог ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд правильно виходив з того, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, яка в подальшому не бажає підтримувати шлюбні відносини, обставин, що свідчили б про можливість збереження сім`ї судом не встановлено.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом сторонам строку для примирення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.

Частиною сьомою статті 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас, у пункті 4 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. 111, 112 СК України, ст. 2, 240, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Водночас апеляційний суд зауважує, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати чоловіка та дружину проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 червня 2020 у справі № 643/5316/18, від 20 липня 2020 у справі № 349/1031/17, від 09 вересня 2020 у справі № 521/7207/18, від 03 грудня 2020 у справі № 456/848/16.

Ураховуючи усі встановлені судом обставини по справі, стійке небажання позивачки на примирення з відповідачем, яке вона вважає неможливим, та її наполягання на розірванні шлюбу та визнання такого відповідачем та його згоду на розірвання шлюбу, апеляційний суд доходить висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для надання сторонам строку на примирення, адже в такому випадку суд відійшов би від моральних засад суспільства та за відсутності об`єктивних підстав для збереження родини вдався б до порушення вільної згоди жінки та чоловіка на шлюб, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Отже, оскільки станом на час ухвалення оскаржуваного рішення вказаних обставин по справі не було встановлено, то рішення суду про розірвання шлюбу є законним і обгрунтованим.

Апеляційний суд звертає увагу на позицію відповідача щодо можливості розірвання шлюбу та збереження сім`ї, яка протягом розгляду справи постійно змінювалась, у поданій до суду першої інстанції заяві від 08 липня 2023 року відповідач надавав згоду на розірвання шлюбу, повідомив при цьому, що з грудня 2022 року позивачка припинила спілкуватися з ним, постійно наполягала на розлученні, а тому він не вбачав достатніх підстав для повернення в Україну із-за кордону з метою збереження сім`ї. У заяві від 12 липня 2023 року відповідач змінив свою позицію, просив надати строк для примирення, проте вже через п`ять днів - 19 липня 2023 року - надіслав до суду заяву, у якій надав згоду на розірвання шлюбу (а.с. 38, 39, 45).

Наведене свідчить про висловлену в передбачений законом спосіб відповідачем своєї думки щодо неможливості збереження родини, визнання позиції позивачки про те, що сімейних відносин між сторонами не існує з лютого 2022 року, а крім того, відсутність з його боку реальних кроків для збереження родини протягом тривалого строку, що є визначальним для правильного вирішення справи.

Не може бути взята до уваги сама по собі думка відповідача про можливість збереження родини вже після ухвалення рішення і невжиття ним протягом півроку після ухвалення рішення жодних реальних дій, спрямованих на відновлення стосунків із позивачкою, яка категорично заперечує подальшу можливість відновлення жодних стосунків із чоловіком, тривала та незмінна поведінка якого у сім`ї та його небажання дбати про родину та забезпечувати її матеріально стали причиною її розпаду.

Підсумовуючи наведене та враховуючи усі встановлені у справі обставини, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), право особи припинити шлюбні відносини та недопущення примушування до збереження шлюбних відносин (ч. 1 ст. 24, ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України), оскільки сторони однією сім`єю не проживають, і позивачка не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем подальше сумісне проживання сторін і збереження їхнього шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивача, тому апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позову.

Крім того, сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формування їх доказової бази, заперечень проти позову тощо, а повноваження вищих судів стосовно перегляду мають реалізуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд протягом розгляду справи у суді першої інстанції, визнав позов повністю, і таке визнання за матеріалами справи не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (ст. 206 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 10 січня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова