Справа № 473/4351/23
РІШЕННЯ

іменем України

"03" січня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ

в серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0823 га, яка призначена для ведення садівництва та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (раніше - АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 травня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбав у ОСОБА_4 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (на час розгляду справи присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1 ).

Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0823 га, призначеній для ведення садівництва.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_5 , спадкоємцем якого була ОСОБА_4 . Остання також померла.

Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на належну відчужувачу земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для їх обслуговування, позивач просив визнати його власником земельної ділянки, площею 0,0823 га, яка призначена для ведення садівництва та розташована за адресою: АДРЕСА_1 (раніше - АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Врадій Л.М. не з`явилися, остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 визнали.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що 24 травня 2006 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Воронкіним В.О. був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 набув у власність садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (на час розгляду справи присвоєна нова адреса: АДРЕСА_1 ), реєстр. №1033 (а.с.8-13).

Попереднім власником вказаного будинку була ОСОБА_4 , яка, в свою чергу успадкувала його після смерті ОСОБА_5 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 30 листопада 2001 року, реєстр. № 531 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадщину після смерті вказаної особи прийняли відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 34-36, 40-43).

Також з матеріалів справи вбачається, що вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0823 га, призначеній для ведення садівництва. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_5 . На його ім`я 30 березня 1993 року Бузькою сільською радою був виданий державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №78 (а.с. 11-13, 14-15, 64).

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття ОСОБА_4 права власності на садовий будинок) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час укладення позивачем договору купівлі-продажу) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 вищевказаної постанови.

Таким чином, за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на земельну ділянку на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

За таких обставин, враховуючи наведене, відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, цивільне право позивача підлягає захисту шляхом визнання його власником земельної ділянки.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,206,259,263-265,272,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0823 га, яка розташована на території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, садівниче товариство «Дружба» та призначена для ведення садівництва, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 30 березня 1993 року Бузькою сільською радою Вознесенського району Миколаївської області, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №78.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В.Лузан