Провадження: 2/484/355/24
Справа: 484/6143/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2023 Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді Закревського В.І.

секретар судового засідання Фартушняк Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську в порядку загального позовного провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Дінеро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24417 грн. В обґрунтування позову представник позивача вказала, що 22.12.2018 між товариством та відповідачем був укладений Договір кредитної лінії/позики за №AG6311351 в інформаційно-телекомунікаційній системі Компанії за №3291943. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав, а відповідач прийняв у користування грошові кошти, які відповідач зобов`язувався повернути у строки, визначені у кредитному договорі, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені кредитним договором. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, отже у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 24417 грн, до якої входить заборгованість за тілом кредиту - 15 000грн, по процентах, які були нараховані за користування кредитними коштами для початково зазначеної тривалості кредиту 1917 грн, заборгованість за комісією за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю 1968 грн, заборгованість за процентною ставкою в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту 5532 грн.

Ухвалою від 24.11.2023 позовна заява прийнята до розгляду, постановлено розгляд справи проводити у загальному порядку, призначене підготовче засідання, визначений строк для надання відзиву.

Відповідач надав суду відзив, в якому, заперечуючи проти позову вказав, що дійсно, між ним та позивачем 22.12.2018 був укладений кредитний договір, зазначений у позові, на суму 3000грн зі сплатою процентів з терміном повернення 21.01.2019 та загальною сумою повернення 3447грн. Згідно додаткових угод до вказаного кредитного договору 24.12.2018 був також оформлений кредит на суму 6300грн з терміном повернення 21.01.2019 та загальною сумою повернення 7214 грн; 26.12.2018 8200грн з терміном повернення 21.01.2019 та загальною сумою повернення 9369грн; 29.10.2019 10300грн з терміном повернення 16.11.2019 та загальною сумою повернення 11908грн; 04.02.2020 15 000грн з терміном повернення 06.02.2020 та загальною сумою повернення 16718грн. За вказаними угодами відповідачем були отримані грошові кошти на картку: 22.12.2018 3000грн, 24.12.2018 3300грн, 26.12.2018 1900грн, 29.10.2019 2100грн., 04.02.2020 4700грн, всього 15 000грн. Тобто, частина грошових коштів кожного наступного кредиту, перераховувалась одразу позивачем на погашення попереднього кредиту. Однак, відповідач не погодився із розміром заборгованості, зазначаючи, що протягом 2018-2020 років він сплачував грошові кошти на погашення кредитної заборгованості, отже вважав, що повністю сплатив кредит. Жодного повідомлення від позивача за період з 2020 року по вересень 2023 рік він не отримував, тому вважав, що заборгованість відсутня. На його думку, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не підтверджується жодними доказами.

Представник позивача надала відповідь на відзив, в якій наполягала на задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Ухвалою від 26.12.2023 підготовче засідання закрите, справа призначена до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача та відповідач не з`явились. Представник позивача просила розгляд справи проводити у її відсутність. Відповідач надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. На підставі викладеного суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що 22.12.2018 між ТОВ "ФК "ДІНЕРО" та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений Договір кредитної лінії №AG6311351, за умовами якого фінансова установа надала відповідачеві кредит на суму 3000грн зі сплатою процентів за реальною річною відсотковою ставкою 178,80%, комісії за підготовку та направлення документів/повідомлень через прострочення заборгованості в сумі 45грн в день, з терміном повернення 21.01.2019 загальною сумою 3447грн.

24.12.2018 між сторонами укладена Додаткова угода №АМ6474479 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG6311351 за умовами якого наданий кредит на суму 6300грн зі сплатою процентів за реальною річною відсотковою ставкою 181,93%, комісії за підготовку та направлення документів/повідомлень через прострочення заборгованості в сумі 49,5грн в день, з терміном повернення 21.01.2019 загальною сумою 7214 грн.

26.12.2018 між сторонами укладена Додаткова угода №АМ1512691 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG6311351 за умовами якого наданий кредит на суму 8200грн зі сплатою процентів за реальною річною відсотковою ставкою 185,54%, комісії за підготовку та направлення документів/повідомлень через прострочення заборгованості в сумі 28,5грн в день, з терміном повернення 21.01.2019 загальною сумою 9369грн.

29.10.2019 між сторонами укладена Додаткова угода №АМ2675413 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG6311351 за умовами якого наданий кредит на суму 10300грн зі сплатою процентів за реальною річною відсотковою ставкою 418,20%, процентною ставкою в день для початкової зазначеної тривалості кредиту 1,45%, процентною ставкою в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалості кредиту 1,5%, з терміном повернення 16.11.2019 загальною сумою 11908 грн.

04.02.2020 між сторонами укладена Додаткова угода №АМ1071635 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG6311351 за умовами якого наданий кредит на суму 15000грн з процентною ставкою в день для початкової зазначеної тривалості кредиту 2,12%, процентною ставкою в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалості кредиту 1,5%, з терміном повернення 06.02.2020 загальною сумою 16718 грн.

Відповідно до довідки, наданої АТ «Таскомбанк» позивачем були перераховані відповідачеві грошові кошти на картку відповідача: 22.12.2018 в сумі 3000грн; 24.12.2018 3300грн, 26.12.2018 1900грн., 29.10.2019 2100грн., 04.02.2020 4700грн., всього 15 000грн.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Кредитний договір та додаткові умови для нього між сторонами укладені в електронній формі.

Відповідач визнав факти укладання вказаних угод та отримання від позивача у кредит грошових коштів в сумі 15 000грн.

У відзиві на позов відповідач не погодився із розміром заборгованості, вказуючи, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є належним доказом, оскільки не є підтвердженим .

На обґрунтування суми заборгованості позивачем наданий розрахунок, згідно із яким загальна сума боргу за вказаним вище кредитним договором та умов до нього складає 24417 грн. До зазначеної суми входить заборгованість за тілом кредиту - 15 000грн, по процентах, які були нараховані за користування кредитними коштами для початково зазначеної тривалості кредиту 1917грн, заборгованість за комісією за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю 1968 грн, заборгованість за процентною ставкою в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту 5532грн.

Однак, за приписами п.п. 3, 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (постанова Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц).

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Відповідно до пункту 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року, №75, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Відповідно до п. 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до п. 63 Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Викладене свідчить про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості сам по собі не є належним доказом з огляду на вимоги ч. 1 ст.77ЦПК України, оскільки відповідний розрахунок не містить посилань на картковий чи інший банківський рахунок, яким користувався відповідач.

Крім того, згідно наданої позивачем копії повідомлення, відправленого 27.09.2023 на адресу відповідача, станом на 27.09.2023 до заборгованості на загальну суму 24417грн входять: заборгованість за тілом кредиту в сумі 15 000грн; по процентах, які були нараховані за користування кредитними коштами у період з моменту укладення кредитного договору 1917грн, заборгованість за комісіями (плата за організацію продовження, якщо сплачується на умовах після плати) 7500 грн.

Отже, при однаковій сумі загальної заборгованості складові такої заборгованості, що вказані у позові та розрахунку, відрізняються від складових заборгованості, вказаній у повідомленні від 27.09.2023. Зазначене викликає сумніви щодо правильності розрахунку.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості, складений позивачем, сам по собі не є достатнім доказом її наявності у розмірі зазначеному у розрахунку та не підтверджує здійснення відповідачем фінансових операцій.

Такий висновок також узгоджується з постановами Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15, від 17.12.2021 року у справі №278/2177/15-ц.

У відзиві відповідач вказав, що сплачував грошові кошти позивачеві, як він вважав, на погашення заборгованості. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що дійсно відповідачем сплачувались грошові кошти, однак такі кошти були зараховані на погашення комісій за продовження строку повернення кредиту. Однак докази на підтвердження викладеного сторонами не надані.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про те, що позов належить частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 15000грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору в сумі 1648,85грн та на професійну правничу допомогу 1228,65грн., всього 2877,50грн..

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Дінеро» заборгованість за Договором кредитної лінії/позики №AG6311351 від 22.12.2018 за тілом кредиту в сумі 15 000грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1648,85грн та на професійну правничу допомогу в сумі 1228,65грн., всього 17877,50грн.

В задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по процентах та комісії відмовити.

Місцезнаходження позивача: вул.Сурікова,3 м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41350844.

Місце реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне судове рішення складено 10.01.2024.

Суддя В.І.Закревський