Справа №:742/4806/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, -

у с т а н о в и в :

08.09.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання розписки недійсною, у якому просить визнати недійсною розписку від 30.11.2019 року про отримання позивачкою від відповідача коштів в сумі 191000,00 грн. та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду з позивачки було стягнуто на користь відповідача борг у сумі 191000,00 грн. Позивачка вказує, що у позовній заяві ОСОБА_2 було вказано про те, що під час написання розписки позивачці було передано кошти в сумі 191000,00 грн., однак це твердження не відповідає дійсності. Під час написання розписки позивачка перебувала в стані вагітності, на сьомому місяці та в подальшому народила дитину. Крім того, в період написання розписки сторони у справі перебували в трудових відносинах, а саме: позивачка працювала в ПП «Будпостач». Відповідач знав про вагітність позивачки та скористався її безпорадним станом, знаючи що в стані вагітності позивачка не зможе відстоювати свої права і у такий спосіб вирішив отримати додаткові кошти.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.09.2023 року справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.11.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

28.11.2023 року шляхом формування документів в системі «Електронний суд» до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у позові посилаючись на те, що в листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою від 30.11.2019 року у сумі 191000,00 грн. За весь час розгляду справи позивачка не подала навіть відзиву на позовну заяву, натомість всіляко затягувала розгляд справи подаючи клопотання про перенесення розгляду з надуманих причин. Останньою спробою затягнути розгляд справи було подання безпідставного позову про визнання розписки недійсною. У своїй позовній заяві позивачка не наводить жодних фактів та доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Відповідач вказує, що вагітність це не хвороба і не безпорадний стан, під час вагітності особа усвідомлює свої дії та їх наслідки. Якщо на позивачку чинився якийсь тиск, то виникає питання чому вона не звернулась до правоохоронних органів. Перебування позивачки у трудових відносинах з ПП «Будпостач» жодним чином не спростовує того факту, що вона отримала кошти від відповідача. В свою чергу вимоги щодо стягнення коштів за борговою розпискою підтверджуються розпискою, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи №742/3109/20. На підтвердження отримання коштів позивачка надала відповідачу розписку про отримані грошові кошти. 27.08.2020 року відповідач направив позивачці вимогу про повернення коштів, однак сума боргу позивачкою повернута не була. На підтвердження не повернення позивачкою боргу, саме відповідач надав суду оригінал розписки, що з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, беззаперечно свідчить про невиконання позивачкою боргового зобов`язання перед відповідачем. Позивачка не надала жодних доказів на підтвердження своєї правової позиції, що свідчить про цілковиту безпідставність заявлених позовних вимог.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до змісту оспорюваної позивачем розписки: «Я, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 191000,00 грн. 30.11.2019 ОСОБА_1 (підпис)».

ОСОБА_1 змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 01.11.2019, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Позивачка є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

До позовної заяви позивачем додано дані Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості застрахованої особи за період з 2010 по 2022 роки, з яких вбачається отримання позивачкою доходу від ПП «Будпостач» за період 2017-2022 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником та керівником ПП «Будпостач» є ОСОБА_2 .

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.07.2021 року у справі №742/3109/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики в розмірі 191000,00 грн.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23.02.2022 року у справі №742/3109/20 зазначене вище заочне рішення скасоване і призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.11.2023 року у справі №742/3109/20 зупинене провадження у справі №742/3109/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, до набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ЦК України).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України).

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтовуючи вимоги свого позовну позивачка посилається на такі підстави: не відповідає дійсності передача ОСОБА_2 їй грошових коштів в сумі 191000,00 грн.; наявність трудових відносин між сторонами у справі; перебування позивачки в стані вагітності на час написання розписки, що на думку позивачки є безпорадним станом, яким скористався відповідач.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

У цій справі доведеними є факти перебування позивачки у стані вагітності на час написання спірної розписки, а також перебування сторін у трудових відносинах.

Разом з цим, посилаючись на те, що відповідач не передавав позивачці кошти в сумі 191000,00 грн., позивачка не довела дійсної наявності таких обставин жодними належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами.

Крім того, у цьому питанні слід зазначити, що оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей, то обставини безгрошовості відповідного правочину, якщо вони доведені у встановленому законом порядку, вказують на неукладеність договору позики, тобто такі обставини не є підставою для визначення правочину недійсним.

Сам по собі факт перебування сторін у трудових відносинах жодним чином не вказує та не може вказувати на недійсність виданої позивачкою розписки, а інших обставин пов`язаних із трудовими відносинами в сукупності з обставинами написання розписки, які б так чи інакше могли вказувати, до прикладу, на наявність дефекту волі позивача при написанні розписки, позивачем не наведено, не доказувалось та судом не встановлено.

Стосовно перебування позивачки в стані вагітності на час написання розписки суд зазначає, що стороною позивача жодними належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами не підтверджено, що такий стан призвів до безпорадності позивачки, а тим більше що відповідач скористався цим. Сам факт вагітності не є законодавчою підставою для встановлення стану безпорадності та визнання правочину недійсним. Посилаючись на безпорадність під час вагітності сторона позивача навіть не зазначає яким чином зазначене позначилось на волевиявленні позивача та яким чином цим скористався відповідач (не усвідомлення значення своїх дій, насильство, обман, збіг тяжких обставин тощо).

За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові за його недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 202, 203, 204, 208, 215, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.01.2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя -