ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/860/23

Провадження № 22-ц/4820/246/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

розглянув в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 675/860/23

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Котюк Тетяною Анатоліївною, на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2023 року про зупинення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким стягнути аліменти на утримання повнолітньої дитини на період навчання.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької областівід 06 червня 2023 року було відкрите провадження за вказаним позовом.

В подальшому, 29 травня 2023 року Ізяславський районний суд Хмельницької області ухвалою зупинив провадження у справі, з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 перебуває у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Котюк Т.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права.

Вказує, що оскаржувана ухвала порушує принципи та завданні цивільного судочинства. Зокрема, зазначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб прав та інтересів юридичних осіб.

Також, апелянтка вважає, що судом також порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. А також суд проігнорував вимоги ст. 6 Конвенції, де одним із елементів права на справедливий суд є розумний строк розгляду справи, оскільки Європейський суд неодноразово наголошував про те, що обгрунтованність тривалості проваджень повинна бути оцінена з врахуванням складністі справи, внеску заявника й відповідних органів влади, а також предмета спору.

Крім того, апелянтка звертає увагу, що у постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

Також поза увагою суду залишилися висновки, викладені в рішенні Європейського суду від 18 лютого 1099 року у справі «Лаїно проти Італії» де суд зауважив, що справи щодо опікунства над дитиною батьківської відповідальності належать до справ, які потребують особливої оперативності.

Вказує, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не було враховано інтереси дитини, яка навчається, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, відповідно потребує додаткових витрат і вона вже може закінчити навчання на час припинення провадження у справі.

Крім того, зазначає, що процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Натомість, вказує, що ОСОБА_2 при поданні клопотань про зупинення не надав доказів, що він залучений до виконання завдань у зоні бойових дій або його залучено до проведення антитерористичної операції.

Зазначає також, що відповідач двічі подаючи заяви про зупинення перебував безпосередньо у Ізяславському районному суді. Крім того, по іншій справі №675/859/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів також особисто, через канцелярію подавав клопотання по справі.

Тому, вважає, що ОСОБА_2 міг і по цій справі, надати письмові заперечення, та викласти свою позицію по суті спору спору, однак навмисно цього не зробив.

Вказане залишилось поза увагою суду.

Перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом було встановлено, що згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України.

В зв`язку з цим ОСОБА_2 15 березня 2022 року призваний на військову службу під час загальної мобілізації та проходить військову службу в НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.

Згідно повідомлення начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 12/7771-23 вих від 26 жовтня 2023 року військовослужбовець ОСОБА_2 проходить військову службу в даному військовому формуванні та перебуває на бойовому злагодженні підрозділу.

20 листопада 2023 року відповідач подав суду клопотання про зупиенння провадження в справі в зв`язку з його перебуванням на військовій службі.

Згідно ст.ст. 1,3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України»:

-оборона України - система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту;

-збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій:

-воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;

-військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій;

За ст. 4 цього ж Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Ст. 12 цього ж Закону передбачено, що участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається припинення у взаємодії із Збройними Силами України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, відповідними правоохоронними органами збройних та інших провокацій на державному кордоні України, у тому числі шляхом безпосереднього ведення бойових дій; участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту та відсічі збройній агресії проти України шляхом безпосереднього ведення бойових дій.

Виходячи з аналізу даних норм права, факту збройної агресії росії щодо держави Україна, є очевидним, що Збройні сили України та всі військові формування, в тому числі Державна прикордоння служба, в разі оголошення в країні воєнного стану автоматично в силу закону переводяться на воєнний стан і таке переведення не потребує окремого законодавчого акту.

У статті 129 Конституції України одними із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, визначені у частині першій статті 251 ЦПК України.

Пунктом 2 частини першої вказаної правової норми встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ,від 21 жовтня 2010 року).

В Україні діє воєнний стан, який був введений в дію відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, продовжений Указом Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 серпня 2022 року № 2500-IX.

Встановивши, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, проходить військову службу в НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, проходить бойове злагодження з метою забезпечення національної безпеки і оборони України, а також імперативні положення статті 251 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки в іншому випадку особу буде позбавлено права на доступ до правосуддя.

Разом із тим, колегія суддів зауважує, що зупинення провадження у справі є тимчасовим заходом та у разі наявності доказів на підтвердження припинення перебування ОСОБА_2 у складі військового формування - Державної прикордонної служби, що переведена на воєнний стан, учасники справи не позбавлені права ініціювати питання про поновлення провадження у справі шляхом подання до суду відповідних клопотань.

Посилання у апеляційній на те, що провадження у справі не підлягало зупиненню з огляду на предмет спору про стягнення аліментів не можуть бути прийняті до уваги з огляду на імперативність приписів частини першої статті 251 ЦПК України, якими не передбачено винятку щодо зупинення провадження в окремих категоріях справ, в тому числі і стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

З цих же підстав суд відхиляє доводи апелянта, що оскаржувана ухвала порушує принципи та завданні цивільного судочинства, вимоги ст. 6 Конвенції, оскільки приписи частини першої статті 251 ЦПК України, є імперативними, Держава Україна діє в стані війни, воєнного стану, і участь в розгляді справи сторони, яка перебуває в складі військових формувань під час такого стану, відповідно врегульовано нормами ст. 251 ЦПК України з метою захисту процесуальних прав такої сторони.

Посилання апелянт на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 не можуть бути взяті до уваги, так як дана постанова була ухвалена в умовах мирного часу, а не війни.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не було враховано інтереси дитини, яка навчається, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, відповідно потребує додаткових витрат і вона вже може закінчити навчання на час припинення провадження у справі не є підставою для скасування ухвали.

За нормами сімейного законодавства аліменти на повнолітню дитину, що продовжує навчання, стягуються з моменту подання позову, а тому після поновлення провадження в справі позивач в разі задоволення позову буде мати право на отримання аліментів з момент подання позову до закінчення навчання чи досягнення 23 річного віку, незалежно від того закінчить вона навчання на час ухвалення судового рішення чи досягнення на той час відповідного віку.

Доводи апелянта, що ОСОБА_2 при поданні клопотання про зупинення не надав доказів, що залучений до виконання завдань у зоні бойових дій суд не приймає до уваги.

Як в апеляційній скарзі зазначив сам апелянт, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, однак законом не пов`язано зупинення провадження в справі виключно з участю чи неучастю відповідача у бойових діях.

Крім того за повідомленням командира підрозділу відповідач на час винесення оскаржуваної ухвали перебував на бойовому злагодженні.

Апеляційний суд також критично оцінює доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 міг надати письмові заперечення та викласти свою позицію по суті спору, однак навмисно цього не зробив, оскільки вимоги пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України щодо обов`язкового зупинення провадження у справі застосовуються незалежного від цих обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Котюк Тетяною Анатоліївною, залишити без задоволення.

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 січня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова